РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015Справа №910/7926/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком»

до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 6 246 262,56 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представник учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю № 347 від 19.03.2015 р.

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № 010-61 від 14.01.2015 р.

від 3-ої особи: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 13 308 402,74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. у справі № 910/7926/15-г (з врахуванням ухвали суду від 02.06.2015 р. про виправлення описки) (залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 р.) позов задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 13 308 402,74 грн. та 73 080,00 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2015 р. вищезазначені рішення та постанову скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням № 04-23/1582 від 12.10.2015 р. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу № 910/7926/15-г передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015 р. прийнято справу № 910/7926/15-г до свого провадження та призначено її до розгляду на 12.11.2015 р.

09.11.2015 р. позивач через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав додаткові письмові пояснення по справі.

12.11.2015 р. відповідач через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 12.11.2015 р. подав клопотання про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 6 246 262,56 грн.

Приписами пункту 3.10. постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанці» визначено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Вказану заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд приймає до розгляду, а тому має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.11.2015 р. заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з поданими додатковими письмовими пояснення по справі.

Представник позивача покладає розгляд даного клопотання на розсуд суду.

Суд розглянув заявлене клопотання відповідача в судовому засіданні 12.11.2015 р., та дійшов висновку про його задоволення, а тому розгляд справи відкладається в межах строку передбаченого ст. 69 ГПК України.

Представник третьої особи в судове засідання 12.11.2015 р. не зявився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 р. у справі № 910/7926/15-г не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи викладене, з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 12.11.2015 р. відклав розгляд справи на 24.11.2015 р.; зобовязав учасників судового процесу виконати вимоги попередньої ухвали суду в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.11.2015 р. подав письмові заперечення на позов, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, які суд залучив до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 24.11.2015 р. підтримав зменшені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в даному судовому засіданні проти позову заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання 24.11.2015 р. не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Суд, керуючись ст. 77 ГПК України, оголосив перерву в судовому засіданні 24.11.2015 р. до 15.12.2015 р. об 11:30 год. для дослідження доказів у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 15.12.2015 р. надав суду письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи; підтримав зменшені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.12.2015 р. надав суду документи, які залучено до матеріалів справи; подав клопотання про продовження строку вирішення спору в даній справі; проти позову заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання 15.12.2015 р. не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Керуючись ст. 69 ГПК України, господарський суд ухвалою від 15.12.2015 р. продовжив строк вирішення спору в справі № 910/7926/15-г.

Керуючись ст. 77 ГПК України, господарський суд оголосив перерву в судовому засіданні 15.12.2015 р. до 22.12.2015 р. о 12:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні 22.12.2015 р. підтримав зменшені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.12.2015 р. проти позову заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання 22.12.2015 р. не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/7926/15-г.

У судовому засіданні 22.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У період з 01.08.2014 р. по 01.03.2015 р. ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м. Києва, які підпадають під дію п. 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч. 1 ст. 13, п. 18 ч. 1 ст. 14, п. 20 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту! від 22.10.1993 р., п. 16 ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 р., п. 11 ст. 20, ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р., п. 6 ч. 1 ст. 6, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 р., ч. 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р., п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. та ч. 5 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р.

Відповідно до п. 3 статті 63 Закон України «Про телекомунікації» та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р., споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 р. «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету», встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 р. встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 р., головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг м. Києва є Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Таким чином, відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг з 01.08.2014 р. по 01.03.2015 р. відповідачем відшкодовані були неналежним чином.

За таких обставин, Публічне акціонерне товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 6 246 262,56 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Пунктами 1,6 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для ряду категорій громадян встановлено такими Законами України: «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII; «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 р. № 1584-ІІІ; «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ; «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 р. № 203/98-ВР; «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII; «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ та «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ.

За приписами ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Загальні засади фінансування витрат пов'язаних з наданням пільг на підставі вищевказаних законів визначено безпосередньо у даних законах, зокрема:

- у ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів;

- у ч. 6 ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг жертвам нацистських переслідувань, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів;

- у ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний1 захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством;

- у ст. 9 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» вказано, що витрати, пов'язані з реалізацією цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством;

- у ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік... Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ;

- у ст. 52 Закону України «Про прокуратуру» вказано, що пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Статтями 89 та ст.102 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категоріям громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою Кабінету Міністрів України N 256 від 04.03.2002 р. «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (надалі Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

При цьому, господарський суд зазначає, що у м. Києві таким головним розпорядником є Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» № 256 від 04.03.2002 р. визначено, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Таким чином, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем належним чином виконуються обов'язки, щодо надання пільговим категоріям громадян м. Києва телекомунікаційних послуг на пільгових умовах. На виконання вимог Законів України позивачем надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах за період з 01.08.2014 р. по 01.03.2015 р. на загальну суму 6 246 262.56 грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими печатками актами звіряння розрахунків за надані населенню телекомунікаційні послуги, на які надаються пільги відповідно до законодавства форма № 3 пільга за спірний період, зокрема: акт звіряння станом на 01.09.2014 р. (серпень 2014 р.) на суму 1 786 499,05 грн., акт звіряння станом на 01.10.2014 р. (вересень 2014 р.) на суму 1 752 292,62 грн.; акт звіряння станом на 01.11.2014 р. (жовтень 2014 р.) на суму 1 863 307,45 грн.; акт звіряння станом на 01.12.2014 р. (листопад 2014 р.) на суму 2 006 457,72 грн.; акт звіряння станом на 01.01.2015 р. (грудень 2014 р.) на суму 1 975 869,34 грн.; акти звіряння станом на 01.02.2015 р. (січень 2015 р.) на загальну суму 1 968 773,72 грн.: по Дарницькому району на суму 244 580,44 грн., по Дніпровському району на суму 251 490,21 грн., по Деснянському району на суму 291 627,54 грн., по Голосіївському району на суму 128 773,68 грн., по Оболонському району на суму 235 594,90 грн., по Печерському району на суму 103 045,36 грн., по Подільському району на суму 131 073,63 грн., по Святошинському району на суму 204 546,46 грн., по Солом'янському району на суму 207 718,21 грн., по Шевченківському району на суму 170 323,29 грн.; акти звіряння станом на 01.03.2015 р. (лютий 2015 р.) на загальну суму 1 955 202,84 грн.: по Дарницькому району на суму 242 702,88 грн., по Дніпровському району на суму 250 175,52 грн., по Деснянському району на суму 289 909,47 грн., по Голосіївському району на суму 128 367,86 грн., по Оболонському району на суму 235 501,51 грн., по Печерському району на суму 101 841,67 грн., по Подільському району на суму 129 552,92 грн., по Святошинському району на суму 202 718,22 грн., по Солом'янському району на суму 205 987,90 грн., по Шевченківському району на суму 168 444,89 грн.

Судом встановлено, що у відповідності до банківських виписок від 04.09.2015 р., 11.09.2015 р. та 21.10.2015 р. відповідачем було проведено погашення заборгованості перед позивачем в розмірі 7 062 140,18 грн. Крім того, відповідач сплатив витрати по сплаті судового збору в розмірі 73 080,00 грн.

Таким чином, вищевказаними діями, спрямованими на погашення заборгованості відповідача перед позивачем, спростовуються заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях.

Також суд зауважує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 р.» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 р.» (Додаток № 7 «Міжбюджетні трансферти (додаткові дотації та субвенції») з Державного бюджету України місцевим бюджетам на 2014 рік та на 2015 рік») передбачено обсяги субвенцій на 2014 р. та 2015 р. з Державного бюджету України міському бюджету м. Києва на надання пільг з послуг зв'язку та інших, передбачених законодавством пільг у розмірі по 235 937 400,00 грн. на кожний рік. Передбачені у Держаному бюджеті України субвенції на 2014 та 2015 рік є достатніми для того, щоб відповідач належним чином здійснив відшкодування позивачу грошових сум у зв'язку із наданням пільг окремим категоріям населення відповідно до Законів України.

Враховуючи наведене, посилання відповідача на неналежне бюджетне фінансування є безпідставним.

Крім того, законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог Законів України.

Відповідно до частини першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з п. 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 р., відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 р. та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446, від 15.05.2012 р. у справі № 3-28гс12 та Постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. у справі № 15/5027/715/2011.

За таких обставин, Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

У листі від 30.06.2011 р. № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що «...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку , компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 6 246 262,56 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Оскільки відповідач відшкодував позивачу витрати на сплату судового збору в розмірі 73 080,00 грн. за наказом Господарського суду м. Києва від 17.07.2015 р. у справі № 910/7926/15-г, що підтверджується банківськими виписками від 11.09.2015 р. та від 04.09.2015 р., то суд за результатами нового розгляду не покладає при винесенні даного рішення витрати на сплату судового збору на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03165, м. Київ, просп. Комарова, 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» (01033, м. Київ, вул. Горького, 40, ) суму заборгованості в розмірі 6 246 262 (шість мільйонів двісті сорок шість тисяч двісті шістдесят дві) грн. 56 коп.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 28.12.2015 р.

Суддя Т.М. Ващенко