КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2015 р. Справа№ 910/9811/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

ОСОБА_1

при секретарі Романовій Ю.М.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 07.12.2015 р.)

від відповідача 1 не зявився

від відповідача 2 не зявився

від третьої особи 1 не зявився

від третьої особи 2 ОСОБА_3 (довіреність №2737 від 28.09.2015р.)

від третьої особи 3 - не зявився

від третьої особи 4 - не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Компанії «Канела Інвестмент Лтд»

на рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р.

у справі №910/9811/15 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг»

2) Головне територіальне управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

1) Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна»

2) Компанія «Канела Інвестмент Лтд»

3) Компанія ФЕЛІНДАКО ЛТД (THELINTAKO LTD)

4) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

про визнання недійсним договору та рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Росичі» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» про визнання недійсним укладеного 10.02.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росичі» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг» договору про внесення змін та доповнень №2 до договору іпотеки, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02.07.2007р. за реєстровим №944з та про визнання недійсним рішення Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» від 27.02.2012 р. про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг» права власності на нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ.А) загальною площею 5972,60 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд 144Б.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі» задоволено частково. Визнано недійсним укладений 10.02.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росичі» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг» договір про внесення змін та доповнень №2 до договору іпотеки, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02.07.2007 р. за реєстровим №944з. Визнано недійсним рішення Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» від 27.02.2012 р. про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг» права власності на нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ.А) загальною площею 5972,60 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд 144Б. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Інвест Консалтинг» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі» 2436 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Компанія «Канела Інвестмент Лтд» звернулася з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі».

Компанія «Канела Інвестмент Лтд» не була залучена до участі у розгляді даної справи, однак вважає, що винесене рішення безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів Компанії.

На час розгляду справи, власником нежилих приміщень ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А), загальною площею 5972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд 144Б. є Компанія «Канела Інвестмент Лтд» на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2012 p. (копія долучена до матеріалів справи).

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Компанію «Канела Інвестмент Лтд».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 р. було залучено до участі у справі в якості відповідача 2 Головне територіальне управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи 3 Компанію ФЕЛІНДАКО ЛТД (THELINTAKO LTD).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи 4 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Представники відповідачів 1, 2 та третіх осіб 1, 3, 4 в судове засідання 28.12.2015 р. не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідачів 1, 2 та третіх осіб 1, 3, 4.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами від 08.09.2015 р., 28.09.2015 р., 12.10.2015 р., 19.10.2015 р., 09.11.2015 р., 23.11.2015 р., 07.12.2015 р., 21.12.2015 р. явка сторін у судове засідання обовязковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів 1, 2 та третіх осіб 1, 3, 4 не перешкоджає всебічному, повному та обєктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи 2, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Компанії «Канела Інвестмент Лтд» підлягає задоволенню з наступних підстав.

02.07.2007 р. року між позивачем (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) було укладено кредитний договір №47/КВ-07 на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, банк відкрив позивачу відновлювальну відкличну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти з лімітом в 1350000,00 доларів США на строк з 02.07.2007 р. по 01.07.2014 р. включно.

Згідно п. 3.1. кредитного договору, виконання позивачем зобовязань за цим договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується іпотекою обєкту нерухомості: нежилого приміщення ІІ-го поверху, загальною площею 1433,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, шосе Харківське, 144Б, літера А та належить на праві власності ТОВ «Росичі» на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 11 червня 2005 року.

На забезпечення виконання кредитного договору між сторонами було укладено іпотечний договір № 47/Zквіп-07 від 02.07.2007 р., відповідно до п.1.2. розділ І якого зазначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлового призначення, а саме - нежилі приміщення II (другого) поверху (в літ. А); №№ 1, 2, 2а, з № 3 по № 22, № 22а, з № 23 по № 42 (групи приміщень № 3); №№ І, II, III, загальною площею 1433,70 (одна тисяча чотириста тридцять три цілих сім десятих) кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд. 144Б.

19.03.2008 р. між позивачем та ТОВ «УПБ» було укладено додатковий договір №1 від 19.03.2008 р. до іпотечного договору, яким сторони договору оцінили предмет іпотеки у 18099200,00 грн. (п. 2.).

Як зазначено у позовній заяві у звязку із заборгованістю, що виникла у позивача перед ТОВ «УПБ», 31 жовтня 2011 року відбувся аукціон.

За результатами аукціону 07.11.2011 р., було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, ТОВ «УПБ» (первісний кредитор) передав, а відповідач (новий кредитор) набув всі права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору або можуть виникнути в майбутньому на підставі кредитного договору з урахуванням всіх змін та доповнень.

28.12.2011 р. між ТОВ «УПБ» (первісний кредитор) та відповідачем (новий кредитор) було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 02 липня 2007р. та зареєстрованим за № 944з.

Відповідно до п. 1.1. останнього договору відступлення, первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права за іпотечним договором та всіма додатковими договорами до вказаного іпотечного договору, в тому числі додатковим договором №1 від 19.03.2008 р. і стає іпотекодержателем предмета іпотеки, належного на праві власності позивачу.

10.02.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до договору іпотеки, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02 липня 2007 року за реєстровим № 944з.

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень №2, сторонами було внесено зміни до пункту 1.2 іпотечного договору розділу 1 «Предмет договору»: «Предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлового призначення, а саме - нежилі приміщення ІІ-го (другого) поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А) загальною площею 5972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Київ, Харківське шосе, буд. 144Б (сто сорок чотири «Б»).

В подальшому відповідач звернувся до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» із заявою про проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, а саме: нежилі приміщення II-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А) загальною площею 5972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Київ, Харківське шосе, буд. 144Б.

Відповідно до витягу №33299591 від 27.02.2012 р. про державну реєстрацію прав, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвало (реєстраційний номер 34806651) за відповідачем право власності на нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А) загальною площею 5972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Київ, Харківське шосе, буд. 144Б, про що зроблено запис №2320-П в книзі д. 38п-140 (а.с. 35 т. 1).

Як вбачається з матеріалів витребуваної судом апеляційної інстанції Реєстраційної справи БТІ, право власності позивача на нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А) загальною площею 5972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд 144Б виникло 05.10.2011 р. (том 1, а.с. 27) на підставі рішення Святошинського районного суду від 05.08.2011 р., інформація про яке в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що договір про внесення змін та доповнень №2 до договору іпотеки, від 02 липня 2007 року є недійсним, а дії відповідача стосовно подання документів та проведення державної реєстрації за ним права власності на підставі іпотечного договору, договору про відступлення права вимоги від 07.11.2011 р., додаткового договору №1 до іпотечного договору від 19.03.2008 р. та договору про внесення змін та доповнень № 2 від 10.02.2012 р. є неправомірними.

Що договір про внесення змін та доповнень №2 від 10.02.2012 р. до договору іпотеки від 02.07.2007 р. був підписаний від імені сторін генеральними директорами, з перевищенням визначених статутами повноважень на укладення такого виду договору, оскільки Загальні збори учасників позивача та відповідача не уповноважували своїх представників на укладення такого правочину та не погоджували істотні умови договору про внесення змін та доповнень №2 від 10.02.2012 р., яким змінено предмет іпотеки, а саме його загальну площу з 1433,70 кв.м. до 5972,60 кв.м.

Як зазначає позивач, у відповідача були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки за застереженням, що містилось в п. 4.4.1 договору іпотеки. Тому позивач вважає незаконним рішення щодо реєстрації права власності на нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (літ.А) загальною площею 5972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд. 144Б за відповідачем. При цьому, положення п. 4.4.1 договору іпотеки не є застереженням у розуміння Закону України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем допущено порушення п. 2.7. Тимчасового положення 7/5внаслідок подання ним недостовірної та неповної інформації.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників учасників процесу, які були присутні у судовому засіданні, колегія суддів не погоджується з доводами позивача та висновками господарського суду міста Києва про те, що під час укладення оскаржуваного правочину генеральні директори позивача та відповідача вийшли за межі своїх повноважень з огляду на таке.

Зі змісту оспорюваного правочину від 10.02.2012 р., вбачається, що останній було укладено між відповідачем (в особі генерального директора ОСОБА_5, що діяв на підставі статуту, протоколу № 2 від 12.09.2011 р. та протоколу № 5 від 08.02.2012 р.) та позивачем (в особі генерального директора ОСОБА_6, що діяв на підставі статуту, протоколу № 4 від 19.09.2001 р. та протоколу № 25 від 08.02.2012 р.).

Проте до матеріалів справи долучено, відповідно, статути позивача та відповідача, на які посилався суд першої інстанції, в редакціях від 31.05.2012 р. та від 02.03.2012 р., які набули чинності після укладення оспорюваного правочину.

Зазначена обставина також підтверджується й витягами з ЄДР (том 1, а.с. 79-85; 24-26).

Водночас витребуваний судом апеляційної інстанції статут позивача в редакції від 12.11.2008 р., яка була чинною на момент укладення оспорюваного правочину, не містить вимог щодо подальшого схвалення загальними зборами товариства значного правочину, укладеного генеральним директором.

Крім того, в матеріалах справи відсутні, а нотаріусом на вимогу суду апеляційної інстанції не надано протоколів №№ 5 та 25 від 08.02.2012 р., на підставі яких діяли уповноважені представники позивача та відповідача під час укладення 10.02.2012 р. оспорюваного правочину. Відтак колегія не може надати оцінку зазначеним протоколам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, в п. 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними") зазначається, що обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

В п. 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначається, що у господарських відносинах правочин, як правило, вчиняється шляхом складання документа, що визначає його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України );

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 2.18. Рекомендацій Вищого господарського суду України від 28 грудня 2007 року № 04-5/14 "Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин".

З огляду на вищенаведені приписи, суд апеляційної інстанції зазначає, що оспорюваний договір підписувався між позивачем та відповідачем, в особі керівників, які діяли, зокрема, на підставі статутів. Відтак сторони були обізнані про достатність у них повноважень для укладення оспорюваного правочину.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів перевищення генеральними директорами сторін оспорюваного правочину наданих ним повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки господарського суду міста Києва про те, що уповноважені представники позивача та відповідача під час укладення спірного правочину вийшли за межі своїх повноважень, є необґрунтованими через неналежність та недостатність доказів.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.п. 9.7. та 9.7.4. статуту позивача в редакції чинній на час укладення правочину, що оспорюється, контроль за фінансовою та господарською діяльністю товариства здійснювався ревізійною комісією, яка в разі виявлення зловживання посадовими особами товариства або якщо виникла загроза його суттєвим інтересам, може вимагати скликання позачергових зборів. Натомість в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів вжиття товариством відповідних заходів реагування за наслідками виявлення перевищення керівником підприємства повноважень під час укладення правочину, що оспорюється.

Посилання представника позивача на те, що нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А) загальною площею 5 972,60 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд 144Б перебувають на балансі їх підприємства, яким сплачується земельний податок, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання правочину, що оспорюється недійсним.

Позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 27.02.2012 р. щодо державної реєстрації права власності відповідача на нежилі приміщення ІІ-го поверху та надбудови з прибудовою (в літ. А) загальною площею 5 972,60 кв.м., що знаходяться за адресою м. Київ, Харківське шосе, буд. 144Б, задоволенню не підлягають оскільки мають похідний характер від первісного оспорюваного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 04.08.2011 р. по справі №5020-13/020-5/053-3/231 та від 27.10.2010 р. по справі №54/146.

Щодо наявних в матеріалах справи клопотань про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому в п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначається, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи той факт, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів в підтвердження обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, колегія суддів не вбачає порушення прав та інтересів позивача, у звязку з чим правових підстав для застосування строків позовної давності немає.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи Компанії «Канела Інвестмент Лтд», викладені в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу, а тому остання підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. у справі №910/9811/15 підлягає скасуванню.

За змістом ст. 49 ГПК України, судовий збір відшкодовується стороні на користь якої відбулось рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 2 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Компанії «Канела Інвестмент Лтд» задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. у справі №910/9811/15 скасувати.

В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі» (02098, м. Київ, вул. Дніпровська набережна, буд. 7, ) на користь Компанії «Канела Інвестмент Лтд» (KANELA INVESTMENT LTD) (3040, Республіка Кіпр, м. Лімассол, Анексартисіас і Афінон, будівля «Мітрополеос», 1 поверх, офіс 115, реєстраційний номер НЕ 263525, поштова адреса на території України: 04201, м. Київ, проспект Маршала Рокосовського, буд. 3/4) 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити господарському суду м. Києва.

Справу №910/9811/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

ОСОБА_1