РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2015Справа №910/27281/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київхліб»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадеве»

про визнання недійсним договору

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київхліб» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадеве» про визнання недійсним договору поставки № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у договорі істотних умов, визначених нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/7281/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 16.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобовязано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що при укладенні договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. сторони досягли усіх істотних умов договору, погодивши предмет, ціну та строк дії договору, вказавши в договорі, що відповідач зобовязаний поставити позивачу харчову сировину згідно з погодженими сторонами специфікаціями, що є невідємною частиною договору.

При цьому, відповідач зазначає, що за умовами п. 4.1. оспорюваного договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. ціна товару вказується в специфікаціях, що є невідємною частиною договору; термін дії договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. встановлений п. 8.1. до 31.12.2016 р.

Крім того, відповідач вказує на фактичне виконання ним умов договору щодо поставки товару відповідно до видаткових накладних та рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 р. у справі № 910/23880/15 присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Київхліб» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадеве» заборгованість за вказаним договором у розмірі 1 651 213, 86 грн.

Позивач подав пояснення по справі, у яких вказує, що відповідно до умов статуту Публічного акціонерного товариства «Київхліб» на укладення правочину, сума якого перевищує 713 300, 00 грн. необхідне рішення правління або наглядової ради, яке фактично відсутнє, а відтак на думку позивача підписання специфікації до договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. ОСОБА_3 на підставі довіреності генерального директора Публічного акціонерного товариства «Київхліб» ОСОБА_4 в частині, що перевищує 713 300, 00 грн. здійснено з перевищенням визначених статутом повноважень.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Тож, приймаючи до уваги, що заява позивача не суперечить вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив, у звязку з чим спір у даній справі розглядається судом виходячи із обставин, наведених Публічним акціонерним товариством «Київхліб» у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Відповідач подав пояснення по справі, у яких зазначає, що на момент підписання оспорюваного договору в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців були відсутні відомості щодо наявності у директора Публічного акціонерного товариства «Київхліб» обмежень щодо підписання договорів та, крім того,в довіреності № 06-3/37 від 01.10.2013 р. на імя ОСОБА_3 також не міститься відомостей щодо будь-яких обмежень на підписання договору, а відтак Товариство з обмеженою відповідальністю «Кадеве» не могло бути обізнано наявність обмежень щодо вчинення керівником Публічного акціонерного товариства «Київхліб» правочинів.

Також позивач відзначає, що у разі наявності у позивача сумнівів стосовно повноважень щодо прийняття товару за договором № Т 171214/1 від 16.12.2014 р., він не був позбавлений можливості припинити дію вказаного договору за власною ініціативою в той час, як фактично Публічним акціонерним товариством «Київхліб» прийнято від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадеве» товар за договором № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. на загальну суму 2 776 571, 16 грн. без будь-яких зауважень.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 21.12.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Київхліб» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадеве» укладено договір поставки № Т171214/1, за умовами якого відповідач зобовязався поставити, а позивач прийняти та оплатити харчову сировину згідно з погодженими сторонами специфікаціями, що є невідємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору у специфікаціях зазначаються: назва, кількість, асортимент, ціна за одиницю товару, місце поставки, інші умови та вимоги до якості товару, поставка якого гарантується постачальником в межах строку, на який складена специфікація.

Згідно з п. 2.1 договору відповідач за 2 робочі дні до запланованої дати поставки товару, після узгодження ціни, кількості та інших умов поставки товару з покупцем, факсимільним звязком направляє йому проект специфікації.

Відповідно до п. 2.2 договору у день отримання від відповідача проекту специфікації позивач затверджує його (скріплює підписом і печаткою) і факсимільним звязком направляє відповідачу, а відповідач в свою чергу поставляє товар відповідно до умов договору, із необхідними супровідними документами (видаткова, товарно-транспортна накладні, рахунок-фактура).

Відповідно до п. 4.1 договору ціна на товар узгоджується і вказується в додатках (специфікаціях), які є невідємною частиною даного договору. Загальна вартість товару за даним договором визначається як сума всіх підписаних додатків до договору, в яких зазначена вартість кожної партії товару, який поставляється по даному договору. Ціни, зазначені в специфікації, можуть змінюватись шляхом підписання уточненої специфікації до цього договору.

Відповідно до п. 4.4 договору оплата здійснюється позивачем протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару на підставі рахунку-фактури, виставленого постачальником, або видаткових накладних.

Договір, відповідно до п. 8.1., набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2016 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що при укладенні договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. сторонами не погоджено істотних умов, визначених нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Крім того, позивач стверджу, що фактично підписання специфікацій за договором № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. від імені Публічного акціонерного товариства «Київхліб» ОСОБА_3 на підставі довіреності генерального директора Публічного акціонерного товариства «Київхліб» ОСОБА_4 на суму більшу, ніж 713 300, 00 грн. здійснювалось з перевищенням визначених статутом повноважень.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами статті 179 Господарського кодексу України також визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Аналогічні норми закріплені також і в ст. 180 Господарського кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

За правилами ст. 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Тож, проаналізувавши норми чинного законодавства України, а також умови оспорюваного договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р., суд дійшов висновку про наявність у вказаному договорі всіх умов, необхідність яких визначена ст. 180 Господарського кодексу України.

Так, предметом договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. є харчова сировина, ціна якої додатково погоджується сторонами у специфікаціях, які є невідємними частинами договору.

Строк дії договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. визначений п. 8.1. та встановлений з дня підписання договору до 31.12.2016 р.

Водночас, суд відзначає, що визначення ціни договору, а також погодження сторонами певних умов щодо предмету такого договору у додатках до договору нормам чинного законодавства України не суперечить.

Крім того, суд звертає увагу, що стверджуючи про непідписання Публічним акціонерним товариством «Київхліб» будь-яких додатків до договору, останнім до письмових пояснень долучено також специфікації до договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р., підписані Публічним акціонерним товариством «Київхліб» та скріплені їх печатками.

При цьому, відповідно до норм чинного законодавства України відсутність істотних умов договору не зумовлює його недійсність.

Стосовно доводів позивача про перевищення повноважень у звязку з підписанням специфікацій за договором № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. від імені Публічного акціонерного товариства «Київхліб» на суму більшу, ніж 713 300, 00 грн., суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності. Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абз. 2 ч. 2 ст. 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається з преамбули договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. від імені Публічного акціонерного товариства «Київхліб» його підписано ОСОБА_3 на підставі довіреності № 06-3/67 від 01.10.2013 р.

Крім того, специфікації до договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. також підписані ОСОБА_3.

Судом встановлено, що довіреність № 06-3/67 від 01.10.2013 р. на імя ОСОБА_3 підписана головою правління/генеральним директором ОСОБА_4 та передбачає право ОСОБА_3 підписувати договори, зокрема, на поставку сировини, а також приймати результати робіт вищезазначених договорів.

При цьому, будь-яких обмежень щодо ціни договору та вартості прийнятого товару, право укладення/прийняття якого надано ОСОБА_3, вказана довіреність не містить.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» встановлено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України. В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи: відомості про органи управління юридичної особи;, дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

За правилами ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вказано, що керівником Публічного акціонерного товариства «Київхліб» є ОСОБА_4 та, при цьому, відсутні будь-які відомості стосовно наявності у останнього обмежень щодо представництва позивача у відносинах з третіми особами.

Крім того, у тексті договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. вказано, що сторони підтверджують, що договір від їх імені укладено уповноваженими особами, які підписали текст договору власноручно. Документи, складені однією стороною на виконання договору (листи, рахунки-фактури, довіреності, на отримання товарно-матеріальних цінностей, видаткові накладні тощо) є належними за наявності підпису особи, що склала такий документ від імені сторони. За умови скріплення підпису особи, що склала документ, печаткою сторони, інша сторона позбавляється необхідності верифікації особи, що підписала документ, у тому числі перевірки її повноважень та не несе відповідальність за дійсність такого підпису.

Тож виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивачем не доведено обізнаність Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадеве» із обмеженнями, встановленими статутом Публічного акціонерного товариства «Київхліб» для директора.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2015 році відповідачем поставлено, а позивачем прийнято товар за договором № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. на суму 2 776 571, 16 грн., що підтверджується видатковими накладними.

При цьому, з вищевказаних накладних вбачається, що фактично товар отримувався на підставі довіреностей, підписаних ОСОБА_3 та головним бухгалтером ОСОБА_5, які є додатками до договору № Т 171214/1 від 16.12.2014 р.

Документально підтверджених відомостей щодо наявності заперечень щодо отримання вказаного товару, ініціювання його повернення тощо позивачем суду не надано.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до п. 2.1.. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо недійсності договору договором № Т 171214/1 від 16.12.2014 р. не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеними обставинами.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав з якими закон повязує недійсність правочину, а відтак позов Публічного акціонерного товариства «Київхліб» не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 28.12.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.