КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Справа№ 910/27113/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність № 434 від 02.06.2015;

від відповідача 1: не зявились;

від відповідача 2: не зявились;

від відповідача 3: не зявились;

від відповідача 4: не зявились;

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Міндобрива" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ЗЕРНО"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.10.2015

у справі № 910/27113/15 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Публічного акціонерноготовариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до 1) "Lirtavis Enterprises, LTD"

2) Grain-Trans LTD

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІС-ЗЕРНО"

4) Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІС-Міндобрива"

про визнання недійсної угоди,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1 - Lirtavis Enterprises", LTD, відповідача 2 - Grain-Trans LTD, відповідача 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю ТІС-Зерно, відповідача 4 - Товариство з обмеженою відповідальністю ТІС-Міндобрива про визнання недійсної угоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015, зокрема, було порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, здійснено інші процесуальні дії по підготовці справи до розгляду (далі ухвала про порушення провадження у справі). Розгляд справи призначено на 18.02.2016 о 11:00 год., а також зупинено провадження по справі № 910/27113/15.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ТОВ "ТІС-ЗЕРНО" та ТОВ "ТІС-Міндобрива" звернулися до Київського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 та передати справу для розгляду за встановленою законом підсудністю до Господарського суду Одеської області.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції прийняв ухвалу з порушенням норм процесуального права, в тому числі, порушив провадження у справі з недотриманням вимог ст. 15 ГПК України щодо правильного визначення територіальної підсудності вирішення даного спору. Зокрема, не врахував той факт, що позивач звернувся до чотирьох відповідачів, тоді як відповідач 1 та відповідач 2 є нерезидентами України, а відповідачі 3 та 4 зареєстровані та знаходяться в Одеській області.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 апеляційні скарги відповідачів 3 та 4 прийнято до провадження, об'єднано в одне апеляційне провадження та призначено до розгляду на 10.12.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 розгляд справи було відкладено на 24.12.2015.

У судовому засіданні 24.12.2015 представник позивача заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін. Зазначив, що на його думку позов правомірно було подано саме до Господарського суду міста Києва. Також подав клопотання, в якому просив долучити до матеріалів справи практику Вищого господарського суду України.

Представник відповідачів 3 та 4 у судове засідання 24.12.2015 не зявився, про час та місце розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка представника двох апелянтів (який брав участь у попередньому судовому засіданні), надана 10.12.2015 про обізнаність щодо дати наступного судового засідання.

Жодних клопотань або пояснень у судове засідання 24.12.2015 відповідач 3 та відповідач 4 не подали.

Представники відповідачів 1, 2 у судове засідання 24.12.2015 не зявилися, про час та місце розгляду апеляційних скарг були повідомлені належним чином, направленням на адресу місцезнаходження вказаних осіб копії ухвали від 10.12.2015 (ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження від 26.11.2015 також направлялася вказаним особам рекомендованим міжнародним листом).

В свою чергу, у судовому засіданні 10.12.2015 представником відповідачів 3 та 4 було заявлено клопотання про зупинення апеляційного провадження на підставі того, що відповідачі 1 та 2 є нерезидентами України, а їх повідомлення про час та місце судового засідання передбачає окремий процесуальний порядок. Зокрема, представник апелянтів просив зупинити провадження на строк не менш як 6 місяців для повідомлення про час та дату слухання справи через Центральний орган Кіпру та через центральний орган Британських Віргінських Островів, як то передбачено Гаазькою конвенцію про порядок вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15 листопада 1965 року.

Суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні клопотання про зупинення апеляційного провадження по справі через необґрунтованість та безпідставність зазначених доводів, враховуючи наступне.

Дійсно, з матеріалі справи вбачається, що відповідачі 1 та 2 є нерезидентами України. При цьому, місцезнаходженням відповідача 1 - "Lirtavis Enterprises, LTD" є Кіпр, тоді як місцезнаходженням відповідача 2 - Grain-Trans LTD є Британські Віргінські острови.

Як передбачено положеннями ст. 123 ГПК України, іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 125 ГПК України, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом.

Разом з цим, порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на Кіпрі та на Британських Віргінських Островах регулюється Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15.11.1965 р.), ратифікованою Україною 19.10.2000. Відповідно до п. "а" ст. 10 зазначеної Конвенції у разі якщо запитувана держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує можливості надсилання судових документів безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном. Республіка Кіпр приєдналася до зазначеної вище Конвенції 26 жовтня 1982 року з певними заявами і застереженнями. Зокрема, нотою, датованою 05 січня 1984 року, уряд Кіпру зазначив, що не заперечує проти способів передачі документів особам, які перебувають на території його країни, безпосередньо поштою (відповідно до положень ст. 10 Конвенції). Такої ж позиції дотримується і уряд Британських Віргінських островів, які ратифікували угоду 25 квітня 1965 року та в подальшому заявили застереження тільки по пунктам b) і с) ст. 10 Конвенції. Тоді як пункт а) вказаної статті прийнятий без будь-яких заяв чи застережень.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Згідно ч. 1 ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Таким чином, на даному етапі перегляду ухвалу суду першої інстанції про порушення провадження по справі у суду апеляційної інстанції відсутня необхідність для звернення до Центрального органу Кіпру або Британських Віргінських островів, а також до іншого компетентного органу вказаних держав з будь якого роду судовими дорученням та подальшим зупиненням розгляду справи в порядку ст. 79 ГПК України, виходячи з предмету перегляду (фактично процесуального питання) по даній справі.

З огляду на наведене, з метою належного повідомлення відповідачів 1 та 2 про час і місце розгляду даної справи, враховуючи норми ст.ст. 1-10 Конвенції (беручи до уваги позицію уряду Кіпру та Британських Віргінських островів, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 102 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду), відправлення судових документів неодноразово було здійснено безпосередньо за адресою місцезнаходження відповідачів 1 та 2 (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 28.04.2015 по справі № 922/5647/14).

Наведені процесуальні дії також мотивована недопущенням безпідставного затягування строку вирішення спору (як про це наголошує ч. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що в даному випадку в апеляційному порядку переглядається процесуальний документ (ухвала), а не рішення місцевого господарського суду, прийняте по суті даного спору, належне виконання якого могло би безпосередньо впливати на права та обовязки відповідачів 1 та 2.

Разом з цим, частиною 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 визначено, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обовязковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань та заяв про відкладення розгляду справи (в тому числі щодо неможливості подання доказів з причин, що не залежать від сторін тощо), з огляду на обмежений ч. 2 ст. 102 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки ухвали Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Так, пункт 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Названа конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Таким чином, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, у відповідності до вказаного Закону, ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Колегія суддів зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України містить імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити прийняті господарським судом рішення в апеляційному чи касаційному порядку.

Так, за змістом ч. 1 ст. 91 ГПК України, апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається також на ухвали місцевого господарського суду, які оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення господарського суду у випадках, передбачених ст. 106 ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 106 ГПК України, окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, перелічені в п.п. 1-25 вказаної частини. В наведеній нормі не передбачено право сторони щодо подання скарги на ухвали суду про порушення провадження по справі, а відтак вказана ухвала не підлягає оскарженню (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 14.07.2015 по справі № 904/2820/15).

При цьому, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, місцевий господарський суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню (ч. 2 ст. 106 ГПК України).

У разі помилкового прийняття апеляційним господарським судом до провадження скарги на ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, таке провадження підлягає припиненню на підставі ст. 80 та ч. ч. 1 і 2 ст. 106 ГПК України (п. 10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 17.05.2011 року).

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження по справі № 910/27113/15 в частині оскарження ухвали про порушення провадження у справі підлягає припиненню на підставі ст. 80 ГПК України.

Разом з цим, частиною 5 пункта 7 вказаної ухвали судом також було зупинено провадження по справі № 910/27113/15. В свою чергу, апелянти просили скасувати ухвалу місцевого господарського суду повністю (а отже і в частині зупинення провадження по справі) та передати справу для розгляду за встановленою законом територіальною підсудністю до Господарського суду Одеської області, вказуючи на порушення правил визначення позивачем територіальної підсудності при поданні позову.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Законом України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що підприємницька та інша діяльність іноземних юридичних осіб в Україні регулюється законодавством України щодо юридичних осіб України, якщо інше не встановлено законом (ст. 29). При цьому, офіційне тлумачення терміну "законодавство" надано Конституційним Судом України у рішенні від 09.07.1998 №12-рп/98 (справа про тлумачення терміну "законодавство").

Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про зовнішньоекономічну діяльність" одним із принців здійснення зовнішньоекономічної діяльності є принцип рівності перед законом всіх суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, незалежно від форм власності, в тому числі держави, при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності.

З матеріалів справи та оскаржуваної ухвали вбачаються процесуальні порушення, які полягають в наступному.

Статтею 124 ГПК України встановлено компетенцію господарських судів у справах за участю іноземних підприємств і організацій, і в ній, зокрема, зазначено, що господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій, якщо місцезнаходження відповідача на території України. Підвідомчість і підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12 - 17 цього Кодексу. Господарські суди мають право також розглядати справи за участю іноземних підприємств і організацій, якщо: місцезнаходженням філії, представництва, іншого відособленого підрозділу іноземного підприємства чи організації є територія України; іноземне підприємство чи організація має на території України нерухоме майно, щодо якого виник спір.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Як правило, в договорах (контрактах) сторони користуються наданим їм правом вибору права, закріпленим статтею 5 вказаного Закону, і зазначають законодавство, яке має бути застосовано судом при вирішенні спорів та розбіжностей між сторонами.

У разі відсутності волевиявлення сторін договору щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як у міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.01.2012 по справі № 5024/1056/2011).

Положеннями ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо дія, яка стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

В цій частині обґрунтованими є доводи апелянтів про те, що Закон України «Про міжнародне приватне право» та, зокрема, ст. 76 Закону, визначає лише перелік обставин, відповідно до яких справа має розглядатись або українським або іноземним судом. Однак, вказана норма не визначає судом якої саме області повинен розглядатися спір за участю нерезидента.

В свою чергу, імперативні правила визначення територіальної підсудності при обранні українського суду визначаються за приписами ст. ст. 15, 17 ГПК України.

Так, згідно ч. 3 ст. 15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Пунктом 20.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 розяснено, що спори, пов'язані з укладанням, зміною умов, розірванням чи визнанням недійсними договорів, підлягають вирішенню господарським судом за місцем знаходження однієї з сторін, до якої звернувся заявник.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що відповідачі 3 та 4 (які є резидентами України) зареєстровані та знаходяться в Одеській області с. Визирка.

Вищенаведеними обставинами підтверджуються доводи апелянтів про те, що даний спір (з урахуванням приписів ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", а також ст. 15 ГПК України), підлягає розгляду Господарським судом Одеської області.

У відповідності до п. 6 ч. 3 ст. 104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо рішення прийнято господарським судом з порушенням правил предметної або територіальної підсудності. Тоді як в силу ч. 5 ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

В свою чергу, п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 передбачено, що у разі скасування в апеляційному порядку процесуального акта місцевого господарського суду, прийнятого з порушенням правил підсудності, апеляційна інстанція повертає матеріали справи відповідному місцевому господарському суду для виконання ним вимог частини першої статті 17 ГПК, про що зазначається в резолютивній частині постанови, якою скасовано такий акт.

З огляду на наведене, оскаржувана ухвала від 21.10.2015 у даній справі в частині зупинення провадження по справі підлягає скасуванню у звязку з тим, що була прийнята з недотриманням судом першої інстанції правил територіальної підсудності, а справа направляється до Господарського суду міста Києва для виконання ним вимог частини першої статті 17 ГПК України, зокрема для подальшого скерування матеріалів справи до Господарського суду Одеської області.

Таким чином, доводи апеляційних скарг відносно порушення Господарським судом міста Києва норм процесуального права (зокрема, правил територіальної підсудності) при винесенні оскаржуваної ухвали, зокрема, зупинення провадження у справі приймаються судом апеляційної інстанції, як обовязкова підстава для скасування ухвали від 21.10.2015 у даній справі в цій частині з урахуванням мотивів, викладених у постанові.

Згідно п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7, у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Таким чином, розподіл суми судового збору, пов'язаного з розглядом цієї апеляційної скарги, слід здійснити суду першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі.

Керуючись статтями 15, 17, 32-34, 36, 43, 79, 99, 101106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Міндобрива" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/27113/15 задовольнити частково.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ЗЕРНО" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/27113/15 задовольнити частково.

3. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/27113/15 в частині зупинення провадження по справі (частина 5 пункту 7 резолютивної частини) скасувати.

4. Апеляційне провадження щодо оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/27113/15 в іншій частині припинити.

5. Матеріали справи № 910/27113/15 повернути до Господарського суду міста Києва для виконання судом вимог частини першої статті 17 ГПК України та скерування матеріалів справи до Господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

ОСОБА_1