ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р.Справа № 916/2129/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Поліщук Л.В.

ОСОБА_1

Склад колегії суддів змінено згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.12.2015р.

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від прокурора: Тунік В.М.

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області

від 30 вересня 2015р.

у справі № 916/2129/15

за позовом: заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Аверс Строй

про витребування майна

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Аверс Строй (далі ТОВ Аверс Строй) про витребування у відповідача на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежилих приміщень № 503, загальною площею 246,3 кв.м., розташованих по вул. Ланжеронівській (вул. Ласточкіна), 8 в м. Одесі.

В обґрунтування предявлених вимог заступник прокурора посилався на те, що на підставі п. 13 рішення Одеської міської ради від 14.04.2010р. № 5649-V Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради між Одеською міською радою та ТОВ «АРТ» 12.08.2010 року було укладено договір купівлі продажу обєктів нерухомого майна, згідно з яким на користь останнього здійснено відчуження обєктів комунальної власності, в тому числі спірних нежитлових приміщень. У наступному ТОВ «АРТ» на підставі договору купівлі продажу від 29.10.2010р. здійснило відчуження вказаних нежитлових приміщень на користь ТОВ Аверс Строй. Постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014 у справі № 916/2545/13 визнано недійсним пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14.04.2010 № 5649-V Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради, визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB АРТ шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у т.ч. нежитлових приміщень № 503 площею 246,3 кв.м. по вул. Ланжеронівській, 8 у м. Одесі. Вказуючи на те, що на теперішній час воля власника територіальної громади міста щодо відчуження зазначеного майна у встановленому законом порядку не виражена жодним чинним та законним актом, заступник прокурора на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України просив задовольнити позов. Одночасно заступник прокурора зазначав про те, що встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності ним не пропущено, тому що звернення до суду з даним позовом стало можливим лише після винесення Вищим господарським судом України постанови від 16.10.2014р. у справі № 916/2545/13.

ТОВ Аверс Строй не визнало позов посилаючись на те, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження факту існування будь якої із зазначених у ст. 388 ЦК України обставин, з якими закон повязує можливість витребування майна у добросовісного набувача, факт добросовісності якого презюмується. Одночасно відповідач заявив про застосування позовної давності, початок перебігу якої, на його думку, слід відліковувати з моменту вчинення спірного правочину відчуження, або ж не пізніше 18.01.2012 року, коли було проведено перше судове засідання у справі № 26/17-5059-2011 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі продажу та повернення майна.

Рішенням господарського суду Одеської області від 30.09.2015 року (суддя Дяченко Т.Г.) в задоволенні позову відмовлено з мотивів необґрунтованості позовних вимог, а також за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

При прийнятті рішення суд керувався приписами ст.ст. 387, 388 ЦК України та виходив із того, що воля Одеської міської ради на вибуття спірного майна з комунальної власності була виражена як при прийнятті рішення від 14.04.2010р. № 5649-V, так і при укладенні недійсного договору купівлі-продажу від 12.08.2010 року з ТОВ АРТ. Вказані обставини, на думку суду, спростовують наявність підстав вважати вихід спірного майна з комунальної власності таким, що відбувся поза волею власника, у звязку з чим законних передумов для повернення спірного майна в порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України немає.

А також суд керувався приписами ст. ст. 257, 267 ЦК України та виходив із того, що вибуття спірного майна з комунальної власності відбулось на підставі договору купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна від 12.08.2010 року, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ АРТ, відповідно Одеській міській раді було відомо або могло бути відомо про обставини, які вказували на порушення прав та інтересів територіальної громади міста Одеси саме з 12 серпня 2010 року. Крім того, ухвалою господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. було порушено провадження у справі № 26/17-5059-2011 за позовом прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі продажу від 12.08.2010р. та зобовязання ТОВ Аверс Строй повернути територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради спірні нежитлові приміщення. Тобто, одразу після порушення провадження у вказаній справі Одеська міська рада могла довідатися про факт порушення свого права. З огляду на те, що факт спливу позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові, місцевий суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для застосування положень інституту позовної давності до позовних вимог заступника прокурора про витребування майна.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням заступник прокурора Одеської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме: ст. ст. 261, 316, 328, 388 ЦК України, ст. ст. 1, 10, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відзиви на апеляційну скаргу від сторін не надходили.

За правилами встановленими ч. 3 ст. 77 ГПК України в засіданні суду оголошувалася перерва до 22.12.2015 року.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.04.2010 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 5649-V Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради, пунктом 13 якого доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти з ТОВ "АРТ" договір купівлі-продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі нежитлових приміщень першого поверху № 503, загальною площею 246,3 кв.м., розташованих по вул. Ланжеронівській, 8 у м. Одесі.

12.08.2010 року між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (продавець) та TOB "АРТ" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 940, за яким продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) індивідуально визначене майно комунальної власності, зазначене у вищезгаданому рішенні Одеської міської ради, зокрема, нежитлові приміщення першого поверху № 503, загальною площею 246,3 кв.м., розташовані по вул. Ланжеронівській, 8 у м. Одесі.

У наступному, TOB "АРТ" за договором купівлі продажу від 29.10.2010р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 430, здійснило продаж спірного майна ТОВ Аверс Строй.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2015р. № 33566711 вбачається, що відповідач зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно на підставі вказаного вище договору купівлі продажу від 29.10.2010р. Отже, ТОВ Аверс Строй і є власником спірних нежитлових приміщень на час розгляду даної справи.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014 року у справі № 916/2545/13 визнано недійсними п. 13 рішення Одеської міської ради "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" від 14.04.2010р. № 5649-V, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРТ" м. Одеса шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010р., а також договору купівлі продажу двадцяти трьох об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси від 12.08.2010р.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом заступник прокурора вказував те, що оскільки договір купівлі продажу обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, укладений 12.08.2010р. з ТОВ «АРТ», визнано недійсним, то спірні нежитлові приміщення, які були відчужені за вказаним договором, можуть бути витребувані від добросовісного набувача на користь власника, тобто територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

З огляду на встановлені обставини даної справи колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Як встановлено судом, ТОВ Аверс Строй є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, у якої майно придбано, не має права його відчужувати, тобто є добросовісним набувачем в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України, що ні заступником прокурора, а ні сторонами не заперечується.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачена можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами заступника прокурора про те, що відчуження спірних об'єктів здійснено поза волею власника майна, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною першою ст. 10 цього Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частинами 5, 6 та 8 ст. 60 вказаного Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизація державного майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований обєкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Частина четверта статті 3 зазначеного Закону встановлює, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування, а частина сьома статті 7 Закону затвердила положення, згідно з яким продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами.

Первісне відчуження спірних об'єктів комунальної власності відбулось на підставі рішення Одеської міської ради прийнятого в межах повноважень, наданих їй законом щодо розпорядження комунальною власністю. При цьому порушення органом місцевого самоврядування порядку відчуження майна, яке перебуває у комунальній власності, встановленого Законом України "Про приватизацію державного майна", не створює умов для витребування спірного майна у ТОВ «Аверс Строй» у зв'язку з наявністю волі Одеської міської ради на вчинення відповідної дії, вираженої у п. 13 рішення "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" від 14.04.2010 р. № 5649-V, у наступному скасованому Вищим господарським судом України.

Таким чином, враховуючи наявність правомочностей у Одеської міської ради, наданих законом, на вирішення питань щодо розпорядження комунальною власністю, вираження волі на первісне відчуження об'єктів комунальної власності, але його прийняття з порушенням порядку приватизації, колегія суддів приходить до висновку, що у даному спорі відсутні необхідні ознаки, визначені ст. 388 ЦК України, для здійснення віндикації у звязку із наявністю волі на відчуження майна комунальної власності.

Належних доказів, які б свідчили про те, що спірні нежитлові приміщення вибули з володіння територіальної громади м. Одеси не з волі Одеської міської ради, заступником прокурора та позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься. Натомість, прийняття Одеською міською радою рішення від 14.04.2010р. № 5649-V свідчить про направленість волі територіальної громади м. Одеси в особі її представників депутатів ради, на відчуження спірних обєктів.

Доказів того, що ТОВ «Аверс Строй» протиправно заволоділо спірним майном чи під час укладення договору купівлі продажу від 29.10.2010р. знало про порушення Одеською міською радою порядку відчуження об'єктів комунальної власності, в матеріалах справи також не міститься.

Доводи заступника прокурора стосовного вибуття спірного майна поза волею власника територіальної громади міста в особі Одеської міської ради, з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 16.10.2014р. у справі №916/2545/13 в якій зазначено про те, що Одеська міська рада, укладаючи договір міни шляхом підписання з ТОВ "АРТ" удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.10р. та договору купівлі-продажу об'єктів комунальної власності, на виконання рішення Ради, вийшла за межі визначених законом повноважень, колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на те, що неправомірність рішення органу місцевого самоврядування і визнання недійсними договорів, укладених на підставі цього рішення, не свідчать про відсутність волі власника, виключно з наявністю якої закон пов'язує можливість витребування майна від добросовісного набувача.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV (зі змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Терміни "Конвенція" та "Суд" у розумінні ст. 1 цього Закону вживаються у значенні:

- "Конвенція" - Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України;

- "Суд" - Європейський суд з прав людини.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог заступника прокурора про витребування у відповідача спірних нежитлових приміщень та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим, рішення місцевого суду не відповідає положенням ЦК України про позовну давність.

Слід мати на увазі, що правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права. У випадках відсутності такого права, або коли воно не порушене ніким, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у звязку з необґрунтованістю самої вимоги.

При прийнятті рішення про відмову у задоволенні позову суд вимоги ст. 267 ЦК України не врахував, обєднавши взаємовиключні поняття правил застосування позовної давності як за спливом строків позовної давності, так і за необґрунтованістю самої вимоги.

А тому, з мотивувальної частини рішення місцевого суду підлягає виключенню обґрунтування щодо строку позовної давності, оскільки встановивши, що позов не доведений, суд у рішенні зазначає про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не за пропуском строку позовної давності.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, оскаржуване рішення місцевого господарського суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на строк позовної давності.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року заступнику прокурора Одеської області відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення. В судове засідання апеляційної інстанції 22.12.2015р. представник прокуратури не надав суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а відтак відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України та п.п. 7 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на момент звернення заступника прокурора з апеляційною скаргою) з прокуратури Одеської області підлягає стягненню до спеціального фонду Державного бюджету України 58213,98 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 30 вересня 2015 року у справі № 916/2129/15 залишити без змін, виключивши з його мотивувальної частини посилання на строк позовної давності.

Стягнути з прокуратури Одеської області до спеціального фонду Державного бюджету України 58213,98 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням правильних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Поліщук Л.В.

ОСОБА_1