ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2015р. Справа№ 914/4440/14

Господарський суд Львівської області в складі колегії суддів Сухович Ю.О. (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_2 при секретарі судових засідань ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Малого приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Гелікон», м.Львів

до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», м.Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, м.Львів

про визнання недійсним з моменту вчинення договору про відступлення прав за договорами іпотеки.

За участю представників сторін:

від позивача не з"явився;

від відповідача-1 ОСОБА_5 представник (довіреність № 7696 від 17.12.2014р.);

від відповідача-2 ОСОБА_6 представник (довіреність № 195 від 14.08.2015р.);

від третьої особи не з"явився.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст.20,22 ГПК України представникам сторін розяснено, заяв про відвід судді та клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: ОСОБА_7 приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Гелікон» звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», та Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним з моменту вчинення договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011р.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на момент укладення похідних договорів про передачу прав за іпотечними договорами Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» не був кредитором за основним зобов»язанням, а отже, права банку за іпотечними (похідними) договорами припинилися і, відповідно, не могли бути відступлені Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», оскільки особа не може передати більший обсяг прав ніж той, котрим вона володіє. Договір факторингу між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за яким до останнього перейшли права за основним зобов»язанням (кредитними договорами) укладено 29.11.2011р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» стало власником прав вимоги за кредитними договорами з 14.12.2011р., а договір про відступлення прав за іпотечними договорами, які забезпечували виконання кредитних договорів укладені лише 16.12.2011р., що свідчить про те, що між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відбувся не одночасний перехід прав вимоги за основним зобов»язанням (кредитними договорами) та іпотечними (похідними) зобов»язаннями. В даному випадку для відступлення прав вимоги за іпотечними договорами необхідно було отримати погодження позивача, який такого погодження не надавав. У зв"язку з цим позивач просить визнати недійсним договір від 16.12.2011р. про відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Ухвалою суду від 19.12.2014р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 12.01.2015р. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду.

Ухвалою суду від 16.02.2015р. було призначено колегіальний розгляд справи. Згідно вимог ст.2-1 ГПК України внаслідок проведеного автоматизованого розподілу членами колегії було визначено суддів Мазовіту А.Б. та Мороз Н.В.

25.03.2015р. ухвалою господарського суду провадження у справі зупинялось до вирішення Франківським районним судом м.Львова по суті справи № 1326/5469/2012 за позовом ОСОБА_7 до ПАТ «Кредобанк», ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» за участю третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору МПП ВКФ «Гелікон» та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору факторингу від 29.11.2011р. та набрання судовим рішенням у ній законної сили.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30.11.2015р. провадження у справі поновлено, призначено розгляд справи на 21.12.2015р.

Позивач ОСОБА_7 приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Гелікон» в судове засідання 21.12.2015р. повноважних представників не скерував, представник позивача ОСОБА_9 подав суду клопотання від 21.12.2015р. № 21/12-1 (вх.№ 55425/15 від 21.12.2015р.), в якому просить розгляд справи відкласти у звязку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Доказів участі у іншому судовому засіданні до клопотання не долучено.

Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з підстав його неналежного обгрунтування, а також відмовити у задоволенні позову з підстав аналогічних викладеним у відзивах на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з"явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. У поданих письмових поясненнях по справі просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки такі вважає незаконними та необгрунтованими.

Розглянувши подане представником позивача клопотання, заслухавши думку представників сторін, суд дійшов висновку відсутності підстав для його задоволення. При цьому суд виходив з наступного:

Оцінюючи подане представником позивача клопотання, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у звязку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не повязаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

З огляду на викладене та зважаючи на те, що відкладення розгляду справи за обставин, визначених у ч.1 ст.77 ГПК України, є обовязком лише за умови неможливості вирішення спору в даному судовому засіданні, суд у задоволенні клопотання представника позивача відмовляє та вважає за можливе, враховуючи повідомлення всіх учасників судового процесу про дане судове засідання, розглянути справу за наявними у ній доказами, на підставі ст.75 ГПК України.

В процесі розгляду матеріалів справи судом встановлено:

29.11.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (новий кредитор) був укладений договір факторингу шляхом уступки права грошової вимоги (далі по тексту - договір факторингу від 29.11.2011р.).

Умовами договору факторингу від 29.11.2011р. сторони визначили, що новий кредитор з моменту передачі йому прав вимоги стає кредитором у зобов"язаннях позичальників, у тому числі, за кредитним договором № 28 від 05.02.2007р., кредитним договором № 204 від 18.07.2007р., та кредитним договором № 46 від 30.04.2009р., укладених між ПАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон», та одержує право замість банку вимагати належного виконання ним своїх зобов"язань.

При цьому виконання зобов»язань за кредитним договором № 28 від 05.02.2007р. забезпечувалось: іпотекою належного позивачу нерухомого майна, посвідченою 05.02.2007р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованою в реєстрі за № 983 (зі змінами та доповненнями від 19.07.2007р. № 6887 та 30.04.2009р. № 972); іпотекою належного позивачу нерухомого майна, посвідченою 20.03.2009р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованою в реєстрі за № 970 (за змінами та доповненнями від 30.04.2009р. № 732); іпотекою належного позивачу нерухомого майна, посвідченою 27.05.2009р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованою в реєстрі за № 1156.

Виконання зобов»язань за кредитним договором № 204 від 18.07.2007р. (зі змінами та доповненнями) забезпечувалось іпотекою належного позивачу нерухомого майна, посвідченою 19.07.2007р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованою в реєстрі за № 6888 (зі змінами та доповненнями від 13.12.2007р. № 10784, від 07.02.2008р. № 976, від 29.08.2008р. № 5670, від 30.04.2009р. № 971).

Згідно з договором факторингу від 29.11.2011р. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» переходить також право вимоги до поручителів/майнових поручителів за правочинами, укладеними на забезпечення виконання зобов»язань позичальників за кредитними договорами.

Так, згідно п.3.1. договору факторингу банк відступає новому кредитору права вимоги, а новий кредитор на умовах цього договору приймає від банку права вимоги визначені в додатку №1.

Згідно п.3.2. договору факторингу банк передає новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги за кредитними договорами та за усіма забезпеченнями відповідно до забезпечувальних документів, і вказаних у додатку №1. Сторони зобов"язані підписати на дату надходження ціни відступлення на рахунок банку акт прийому-передачі портфеля заборгованостей, згідно додатку №2 до договору на підтвердження зазначеного приймання передачі. Даний акт є фактичним підтвердженням переходу прав вимоги за портфелем заборгованості відповідно до умов цього договору. Договір набуває чинності з моменту підписання даного акту.

Підписаним між Публічним акціонерним товариством "Кредобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" актом від 14.12.2011р. було передано портфель заборгованостей відповідно до укладеного між ними договору факторингу від 29.11.2011р. Внесено ціну купівлі за викуп портфеля заборгованості на основі договору факторингу шляхом відступлення права вимог 13.12.2011р.

16.12.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" (новий іпотекодержатель) укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки (далі по тексту договір від 16.12.2011р.), відповідно до умов якого у зв'язку із укладенням між первісним іпотекодержателем та новим іпотекодержателем договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011р., згідно з яким первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі права вимоги за договорами, перелік яких наведений в додатку №1 до договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги б/н від 29.11.2011р. (надалі - основне зобов'язання), які укладені між первісним іпотекодержателем та боржниками - перелік яких наведений в додатку №1 до договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги б/н від 29.11.2011р. (надалі - боржники), первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває права первісного іпотекодержателя, належні первісному іпотекодержателю за договорами іпотеки, перелік яких наведений в додатку №1 до даного договору (надалі - договори іпотеки). До нового іпотекодержателя переходять права первісного іпотекодержателя у зобов'язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

На думку позивача, згідно умов договору факторингу від 29.11.2011р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» здійснило оплату ціни вимог 13.12.2011р., а право вимоги за кредитними договорами набуло 14.12.2011р. згідно акту приймання-передачі портфелю заборгованості. Отже, зобов»язання позичальника по кредитних договорах перед Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» припинилися 14.12.2011р..

Тобто, як вважає позивач, станом на 16.12.2011р. (на момент укладення між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» договору про відступлення прав за іпотечними договорами) у Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» уже були припинені права за кредитними договорами, а відтак, виходячи із положень статті 514 Цивільного кодексу України та ч.ч.4,5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» кредитором не можуть бути передані права вимоги за похідними договорами іпотеки у випадку відсутності, на момент передачі цих прав, прав за кредитними договорами.

Позивач вважає, що договір факторингу між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за яким до останнього перейшли права за основним зобов»язанням (кредитними договорами) укладено 29.11.2011р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» стало власником прав вимоги за кредитними договорами з 14.12.2011р., а договір про відступлення прав за іпотечними договорами, які забезпечували виконання кредитних договорів укладені лише 16.12.2011р., що свідчить про те, що між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відбувся не одночасний перехід прав вимоги за основним зобов»язанням (кредитними договорами) та іпотечними (похідними) зобов»язаннями. В даному випадку для відступлення прав вимоги за іпотечними договорами необхідно було отримати погодження позивачів, які такого погодження не надавали.

На підставі вищенаведеного, позивач просить визнати недійсним з моменту вчинення договір від 16.12.2011р. про відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», посвідчений 16.12.2011р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 5387.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Згідно ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, але при укладенні договору сторони повинні керуватися вимогами Цивільного кодексу України, іншими актами цивільного законодавства.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Із суті правочину про відступлення права вимоги випливає, що наслідком вчинення такого правочину є передання первісним кредитором своїх прав новому кредитору та прийняття новим кредитором цих прав.

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно укладеного 29.11.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги до нового кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» перейшло право вимоги за кредитним договором № 28 від 05.02.2007р., кредитним договором № 204 від 18.07.2007р., кредитним договором № 46 від 30.04.2009р., укладених між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_7 приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Гелікон», та договорами іпотеки № 983 від 05.02.2007р., № 970 від 20.03.2009р., № 1156 від 27.05.2009р. та № 6888 від 19.07.2007р.

Сторонами договору факторингу від 29.11.2011р. визначено, що термін «права вимоги» в контексті договору означає повний обсяг прав грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги до сторін забезпечення за забезпечувальними документами будь-якими з правочинів, укладеними на забезпечення виконання зобов"язань позичальників за кредитними договорами, строк виконання за якими настав на дату відступлення прав вимоги за цим договором, а також які виникнуть у майбутньому, зокрема, право на основну суму кредиту, на проценти, нараховані на неї, на комісії та будь-які штрафні санкції (за наявності), що підлягають сплаті у відповідності до умов кредитних договорів.

За умовами договору факторингу від 29.11.2011р., «заборгованість» означає невиконані (несплачені) певним позичальником грошові зобов"язання перед банком, розраховані відповідно до умов кредитного договору і ще не сплачені на день підписання цього договору.

«Портфель заборгованості» за умовами договору факторингу від 29.11.2011р. сукупність невиконаних (несплачених) позичальниками грошових зобов»язань перед банком, нарахованих відповідно до умов кредитних договорів і ще не сплачених на день підписання цього договору, зокрема, пов"язаних із сумою основного боргу по кредиту, процентами, комісіями, штрафними санкціями тощо.

Згідно п.8.1. договору факторингу від 29.11.2011р., новий кредитор з моменту передачі йому прав вимоги стає кредитором у зобов"язаннях позичальників за кредитними договорами та сторін забезпечення за забезпечувальними документами та одержує право замість банка вимагати від позичальників належного виконання ними зобов"язань за такими кредитними договорами та від сторін забезпечення виконання ними зобов"язань за забезпечувальними документами. Починаючи з дати надходження ціни відступлення новий кредитор має права на всі суми належні до сплати позичальниками та сторонами забезпечення на виконання відступлених прав вимоги.

У відповідності до п.3.2 договору від 29.11.2011р. сторони зобов'язались підписати на дату надходження ціни відступлення на рахунок банку акт прийому-передачі портфеля заборгованостей, згідно додатку № 2 до договору на підтвердження зазначеного приймання-передачі. Даний акт є фактичним підтвердженням переходу прав вимоги за портфелем заборгованості відповідно до умов цього договору, який набуває чинності з моменту підписання даного акту.

Акт прийому-передачі портфеля заборгованостей підписаний між сторонами 14.12.2011 року.

Таким чином, договором факторингу від 29.11.2011р. передбачено одночасну передачу прав вимоги за основним зобов»язанням боржників (позичальників) та прав вимоги до сторін за забезпечувальними документами (договорів, угод тощо), внаслідок чого, згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», як новий кредитор, замінив Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» у відповідних правочинах.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

З правового аналізу наведеної норми вбачається, що відступлення права вимоги за іпотечним договором не може відбутися раніше відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Проте, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки може укладатися як в той самий день, що й за основним зобов'язанням, так і через певний проміжок часу.

Законодавством не визначено, протягом якого часу після укладення договору відступлення права вимоги за основним зобовязанням може бути укладено договір про уступку права вимоги за договором іпотеки (постанова Вищого господарського суду від 15.09.2015р. справа № 904/10086/14).

При укладенні договорів іпотеки, сторони у п.8.6 погодили, що відступлення прав за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги позичальником за кредитним договором

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку», встановлений ним порядок відступлення прав за іпотечним договором без необхідності отримання згоди іпотекодавця застосовується у разі, якщо інше не встановлено договором. Зазначене спростовує твердження позивача про те, що зазначене положення договору суперечить зазначеній законодавчій нормі.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.11 постанови №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз»яснено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Відтак, щодо тверджень позивача про те, що зафіксований у п.8.6 договорів іпотеки порядок відступлення права вимоги за цим договором без згоди іпотекодавця, призводить до унеможливлення виконання сторонами п.8.6. договору іпотеки та настання реальних наслідків у вигляді відступлення права вимоги за ним, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Так, п.8.6 договорів іпотеки закріплює положення щодо здійснення правочину, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором. Настання реальних наслідків такого правочину повязане із дійсною можливістю іпотекодержателя відступити право вимоги за іпотечним договором.

Водночас, оспорювана частина зазначеного пункту договору закріплює положення про можливість здійснення правочину, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором, без отримання згоди однієї зі сторін цього правочину, а саме іпотекодавця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначене оспорюване положення пункту договору не впливає на можливість реального настання правових наслідків, а саме відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Відступлення права вимоги, тобто передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином, є однією з передбачених статтею 512 ЦК України підстав заміни кредитора у зобов'язанні.

Відповідно до статті 514 ЦК України при заміні кредитора у зобов'язанні до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора в зобовязанні не є підставою для припинення зобов'язань, як за основним договором, так і за договором, який укладено на його забезпечення, оскільки змінюється лише суб'єктний склад сторін зобовязання.

До підстав припинення зобовязання законодавець відносить: виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України); передання боржником кредиторові відступного (ст.600 ЦК України); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги (ст.601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України); прощення боргу (ст.605 ЦК України); поєднання боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України); неможливість виконання (ст.607 ЦК України); смерть фізичної особи (ст.608 ЦК України); ліквідація юридичної особи (ст.609 ЦК України).

З огляду на вищенаведені норми, заміна кредитора у зобовязанні не може бути підставою припинення зобовязання. Внаслідок заміни кредитора у зобовязанні зобов»язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його субєктний склад у частині кредитора, має місце правонаступництво між тією особою, яка виступала кредитором у зобовязанні, і тією, яка «заступає» її місце. Правовідносини між первісним і новим кредитором складаються з приводу такого обєкта, як майнові права (право вимоги, що належить кредиторові); їх змістом є субєктивні права і обовязки, передбачені договором та законом залежно від підстав заміни кредитора у зобовязанні.

У зв"язку з укладенням договору факторингу, припинення основного зобов"язання не відбулось, лише було передано зобов"язання та замінено сторону у зобов"язанні.

На дату укладення договору про відступлення прав за договорами іпотеки - 16.12.2011р., кредитні зобовязання та зобовязання щодо забезпечення даних кредитних зобовязань не припинилися.

Відтак, помилковими є посилання позивача про те, що на цей момент права Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» як кредитора/іпотекодержателя припинилися і банк не міг відступити права вимоги за вищезазначеними договорами іпотеки.

Зважаючи на те, що позивач не довів правомірності своїх позовних вимог, які спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, судом встановлено відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, спірний договір укладено відповідно до умов договору факторингу від 29.11.2011р., відповідає приписам ст.ст.512, 514 Цивільного кодексу України та не порушує норми Закону України "Про іпотеку", відтак у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необгрунтованості.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

Обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними і не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Малого приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Гелікон», з покладенням судового збору на позивача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.4-3, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

складено 25.12.2015р.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Мороз Н.В.