ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р.Справа № 922/26/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Хотенець П.В. , Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" м. Харків, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Державний концерн "Укроборонпром", м. Київ; 2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України", м. Харків, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 3. Державне підприємство "Південна залізниця", м. Харків, 4. Приватне підприємство "Юнісофт", м. Харків.
про та за зустрічним позовом до про стягнення 396606,00 грн. та розірвання договору Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України", м. Харків, Державного підприємства "Завод ім. Малишева", м. Харків визнання недійсним договору про встановлення сервітуту
за участю представників сторін :

Представник позивача (за первісним позовом) - ОСОБА_1, дов. від 30.07.2015р.;

Представник відповідача (за первісним позовом, позивач - за зустрічним позовом) -

ОСОБА_2, дов. від 12.10.2015р.;

Перша третя особа - ОСОБА_3, дов. від 21.07.2015р.;

Друга третя особа - не з'явився;

Третя третя особа - не з'явився;

Четверта третя особа - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Завод ім. Малишева", м. Харків, звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України", м. Харків, 396606,00 грн. заборгованості, розірвати договір про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 р., який укладений між Державним підприємством "Завод ім. Малишева" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України", а також стягнути витрати зі сплати судового збору у сумі 9150,12 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, передбачені укладеним договором про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 р. щодо своєчасної оплати за користування майном.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.02.2015 р. у справі № 922/26/15 в позові відмовлено (суддя Сальнікова Г.І.).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. рішення господарського суду Харківської області від 23.02.2015р. у справі № 922/26/15 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2015р., постанову Харківського апеляційного суду від 25.05.2015р. та рішення господарського суду від 23.02.2015р. скасовано. Справу № 922/26/15 передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

09.09.2015р. автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області, справу призначено для розгляду судді Аюповій Р.М.

Ухвалою господарського суду від 12.10.2015р. прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом, зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України" до Державного підприємства "Завод ім. Малишева" про визнання недійсним договору про встановлення сервітуту 892дп від 22.11.2007р., укладеного між ТОВ "Килими України" та ДП "Завод ім. Малишева".

Ухвалою господарського суду від 24.11.2015р. для розгляду справи призначено колегію суддів.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 24.11.2015р., для розгляду справи № 922/26/15 визначено персональний склад колегії суддів: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Денисюк Т.С., Хотенець П.В.

Ухвалами господарського суду Харківської області, розгляд справи неодноразово відкладався.

У судовому засіданні 21.12.2015р. представник позивача за первісним позовом позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача, присутній у судовому засіданні 21.12.2015р. підтримав зустрічний позов, заперечував проти задоволення первісного позову. Через канцелярію суду надав додаткове нормативне обґрунтування зустрічного позову (вх. № 50864), яке колегією суддів досліджується та долучається до матеріалів справи. Також надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 50871), з метою підготування нових доказів по справі.

Представник першої третьої особи у судовому засіданні 21.12.2015р. первісний позов підтримав.

Представник інших третіх осію у судове засідання 21.12.2015р. не з'явились, додаткових доказів по справі суду не надали. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши подане представником відповідача (за зустрічним позовом) клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 129 Конституції України та статей 4-3, 38 Господарського процесуального кодексу України, судом створюються належні умови для дотримання принципу змагальності сторін, свободи в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Обставини, на які посилається відповідач за зустрічним позовом, як на підставу відкладення розгляду справи, не визнаються судом поважними, оскільки суд наголошує на тому, що розгляд справи неодноразово відкладався з метою надання сторонами додаткових доказів по справі та відповідач не був позбавлений можливості надати додаткові докази під час тривання судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши учасників судового процесу, колегією суддів встановлено наступне:

Матеріалами справи встановлено, що 22.11.2015р. між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України" (відповідач) був укладений договір про встановлення сервітуту № 892-дп (договір), у відповідності до умов якого позивач надав відповідачу право на користування майном (сервітут), що знаходиться на балансі позивача, в обсязі та на умовах, що викладені в даному договорі.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. договору, ДП "Завод ім. Малишева" надає ТОВ "Килими України" право користування майном безстроково та на платній основі.

Згідно з п. 4.1. договору, сума оплати по даному договору становить 5586,00 грн. в тому числі ПДВ на місяць.

ДП "Завод ім. Малишева" зазначає, що ТОВ "Килими України" здійснило оплату не в повному обсязі, заборгованість на момент подання позову складає 396606,00 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що не користується сервітутом з 01.12.2008р., тобто більше 6 років, що також підтверджується тим, що позивач передав частину зазначеного в спірному договорі майна іншій особі, а також додатково надано лист Відокремленого підрозділу "Харківська дирекція залізничних перевезень" ДП "Південна залізниця" станція Харків- Балашовський від 29.01.2008 р. про те, що відповідач з 29.01.2008 року по теперішній час майном, зазначеним у спірному договорі не користується.

Звертаючись до господарського суду з зустрічним позовом до ДП "Завод ім. В.О. Малишева", ТОВ "Килими України" зазначає, що з тексту договору про встановлення сервітуту 892дп від 22.11.2007р., укладеного між ТОВ "Килими України" та ДП "Завод ім. В.О. Малишева" випливає, що в сервітут передані об'єкти, які не є нерухомим майном, оскільки не вбачається їх зв'язку з земельною ділянкою (немає прив'язки до земельної ділянки, на яку повинно було бути встановлено право часткового користування ТОВ "Килими України"), тому, на думку позивача за зустрічним позовом, вони передані, як рухомі речі, що, в свою чергу, є підставою для визнання договору про встановлення сервітуту 892дп від 22.11.2007р. недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом зазначених норм, права або інтереси особи підлягають судовому захистові, у разі їх порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України, при укладенні господарських договорів, сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підстави та порядок виникнення права користування чужим майном (сервітуту) регламентовано Главою 32 ЦК України. Відповідно до положень вказаної глави, зміст права сервітуту становить встановлене право користувача чужим майном щодо використання земельної ділянки, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Однією із підстав виникнення права користування чужим майном, законодавцем визначено договір. При цьому порядок його укладення та умови законом не регулюються.

Приписами ст. 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 402 ЦК України).

Відповідно до ст. 403 ЦК України, особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Водночас, колегія суддів зазначає, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомою річчю в певному аспекті, не повязане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

З договору по встановлення сервітуту № 892 від 22.1.2007р., укладеного між ДП Завод ім. Малишева та ТОВ Килими України, вбачається, що сторони підписанням договору підтвердили передачу у користування майна, яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13, згідно схеми, яка є додатком до договору, що, в свою чергу, не потребує складання окремого акту приймання передачі ( п.п. 1.3, 1.5 договору).

Отже, з аналізу договору вбачається, що позивачем було передано відповідачу правомочності щодо володіння та користування майном, яке є предметом договору.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Аналогічні за змістом норми містяться у статті 283 ГК України.

Відповідно до ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

З аналізу зазначених правових норм та договору, укладеного між сторонами даного спору, вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, які за своєю природою є орендними.

Ст. 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Із системного аналізу законодавства вбачається, що поняття недійсність і вдаваність не є тотожними. Якщо договір визнається вдаваним, то щодо цих правовідносин застосовується те законодавство, яке регулює правочин, який сторони насправді вчинили. А сторона, яка заперечує дійсність вдаваного правочину, повинна довести по-перше вдаваність договору, по-друге, недійсність того правочину, який насправді мав місце між сторонами.

Крім того, закон (ст. 235 ЦК України) не містить положення про безумовну недійсність вдаваного договору. Підстави недійсності угод визначені ст. 215 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що визнання договору удаваним тягне за собою визнання його недійсним, з відповідними наслідками: "За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд, на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний." (Постанова Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р.).

Так, за приписами пункту 2 статті 20 ГК України, кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав субєктів господарювання та споживачів визначається ЦК України, ГК України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 ГПК України, звертаючись з позовом до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, ч. 8 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна, право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими субєктами.

Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України Про оренду державного та комунального майна, цей Закон регулює: організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України Про оренду державного та комунального майна, положеннями цього Закону регулюються майнові відносини між орендодавцями та орендарями, щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Зі статуту ДП «Завод ім. В.О. Малишева» (у новій редакції), затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» 24.09.2012р., державна реєстрація змін якого проведна 28.09.2012р. за № 1008951, вбачається, що Державне підприємство «Завод ім. В.О. Малишева» є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром» (Концерн), при цьому, регулювання, контроль та координація діяльності підприємства здійснюється Концерном, як уповноваженим субєктом господарювання і управління обєктами державної власності в обороно-промисловому комплексі».

У відповідності до ч. 5 ст. 1 Закону України Про оренду державного та комунального майна, оренда майна інших форм власності регулюється положеннями цього Закону, якщо орендарями є державні підприємства.

Оскільки орендарем у даному випадку є державне підприємство, до спірних правовідносин застосовуються вимоги зазначеного Закону.

Згідно ст. 2 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про оренду державного та комунального майна, відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Глава 53 ЦК України регулює загальний порядок укладення, зміни та розірвання договорів.

Відповідно до пункту 6 статті 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів статей 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правовою підставою користування державним та комунальним майном є договір оренди.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб'єктами правовідносин з питання факту або права.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ст. ст. 202, 203, 205, 207 ЦК України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 236 ЦК України встановлено, що недійсний правочин є недійсним, з моменту його вчинення, але, якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх в майбутньому припиняється.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або частково, припиняється з дня набрання рішенням законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення, у разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ч.3 ст. 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що орендодавцем державного або комунального майна можуть бути підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на одне підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.

Крім того, у Законі України «Про управління обєктами державної власності» ( у відповідній редакції) (п.п.30-32 ст.6) містять положення щодо виконання низки функцій власника державного майна уповноваженими органами управління (міністерствами та іншими органами виконавчої влади), котрі наділені правом надавати орендодавцям об'єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі; контролювати виконання орендарями інвестиційних і технічних програм розвитку орендованих об'єктів державної власності, якщо такі передбачені договором оренди; організовувати контроль за використанням орендованого державного майна.

Жодного такого дозволу, позивач за первісним позовом, суду не надав.

Колегією суддів встановлено, що спірний договір, всупереч вимогам ч.3 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» було вчинено ДП «Завод ім. Малишева», який не мав право передавати обєкт оренди, площею більш, ніж 820 м. в оренду, а отже, є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства і підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів задовольняє зустрічні позовні вимоги ТОВ «Килими України» щодо визнання недійсним договору про встановлення сервітуту №892дп від 22.11.2007р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України" та Державним підприємством "Завод імені ОСОБА_4".

Відповідно до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Враховуючи удаваність договору про встановлення сервітуту та недійсність договору оренди майна, який сторони дійсно мали на увазі, колегія суддів приходить висновку про неможливість задоволення вимог про розірвання цього договору, оскільки недійсний правочин не створює правових наслідків, які могли б бути припинені внаслідок розірвання договору.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача за зустрічним позовом на нікчемність договору про встановлення сервітуту (зокрема, через нездійснення реєстрації) не можуть бути прийняті до уваги, адже, колегією суддів встановлено, що зазначений договір про встановлення сервітуту, є удаваним, і усі його характеристики повинні розглядатися виключно в аспекті договору оренди майна, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, будь-які посилання не необхідність реєстрації сервітуту за таким договором є безпредметними, адже, сервітут за договором оренди майна, не встановлюється.

При цьому колегія суддів відзначає, що в силу своєї специфіки, недійсність договору оренди має свої особливості. За загальним правилом, недійсність договору тягне за собою необхідність повернення сторін договору в їх первинний (переддоговірний) стан, однак, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює, в разі його недійсності, проведення між сторонами реституції, оскільки використання майна є безповоротнім, і відновити становище сторін неможливе, у звязку з чим договір оренди визнається недійсним, з моменту його вчинення, проте, зобовязання за цим договором припиняються лише на майбутнє.

Отже з зазначеного вбачається, що відповідач за первісним позовом повен сплатити суму заборгованості за фактичне користування майном за договором.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що ПП «Юнісофт» (третя особа у справі) придбало у гр. ОСОБА_5 за договорами купівлі-продажу від 24.01.2011р. №99 та від 25.01.2011р. №166 нерухоме майно (складської будівлі літ. АИ-1), яке розташовано на земельній ділянці, що належить ДП «Завод ім. Малишева» (позивачу за первісним позовом). Ділянка була відведена заводу рішенням міськвиконкому № 17/252С від 17.09.1952р.

Слід зазначити, що нерухоме майно, яке є предметом спірного договору, а саме, майданчик складування обладнання інв. №001342, майданчик (склад ВГМ) інв. №000465, залізничними коліями, довжиною 820п.м., інв. №000128, огорожа заярного майданчику інв. №001325-01, огорожа заярного майданчику (блоки) інв. №001105-01, автошлях до складу УКБа, складу металу, к.300Н, заярний майданчик інв. №001362, розташоване на даній земельній ділянці.

При цьому, ПП Юнісофт виготовило технічний паспорт на залізничну підїзну колію №3, довжиною 205,24 м. за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13-Б, за власний рахунок здійснило роботи з відновлення раніше повністю знищеної підїзної колії № 3 довжиною 205,24м та використовувала її для забезпечення своєї належної господарської діяльності.

Згідно ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей належать обєкти , розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим, без їх знецінення та зміни їх призначення.

Залізничні колії є обєктом, що безпосередньо повязаний із земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Водночас, фактично все майно, в тому числі, майданчик складування обладнання інв. № 0001342, залізничні колі довжиною 820 м інв. № 000128, що є предметом спірного договору, використовувались ПП «Юнісофт» в господарській діяльності.

Зазначений факт був не спростований сторонами у судових засіданнях.

В 2011р Головним контрольно-ревізійним управлінням України проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ДП Завод ім. В.О. Малшева за 2009-2010р.р. та січень 2011 року, за результатами складено акт, який доданий до матеріалів справи.

Відповідно до вказаного акту, площадка складування обладнання інв. № 001342 зруйнована, перекопана; залізнична колія, нв.№ 000128, протяжністю 150 м. відсутня. На території площадки складування обладнання ,інв.№ 001342, комісією виявлено нову будівлю із залізобетонних плит.

ДП Завод ім. В.О. Малишева вказує, що не надавало дозволу на руйнування площадки складування та колії. Вважає, що відновлення зруйнованої колії не є створенням нової речі, а є відшкодуванням збитків в натурі, заподіяні ПП «Юнісофт».

Колегією суддів встановлено, що 29.07.2009р. між ДП Завод ім. В.О.Малишева та ПП Юнісофт було укладено договір про обмежене користування майном №587, відповідно до якого ПП «Юнісофт» (третя особа) набув право проїзду залізничного транспорту по залізничній колії, яка розташована за адресою: м.Харків, вул.Морозова,13 та належить позивачу за первісним позовом.

Отже, вищезазначене свідчить про користування майном іншою особою ПП «Юнісофт» з 2009 року.

Зазначені факти встановлені Постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі 922/5386/13.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Позивач за первісним позовом вказує, що саме з акту ГоловКРУ № 08-14/1397 від 06.07.2011р., а саме, з п. 29, йому стало відомо про недоврахування заборгованості ТОВ «Килими України» за договором сервітуту № 892 від 22.11.2007р.

При цьому, позивач за первісним позовом вважає, що заборгованість відповідача за первісним позовом виникла за спірним договором за період з грудня 2008р. по жовтень 2014р.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що зобовязання за спірним договором, станом на 30.11.2009р., були припинені в порядку ст. 601 ЦК України, шляхом заліку зустрічних однорідних вимог, про що сторонами було складено відповідну угоду.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить висновку, що з 29.07.2009р. фактично майном, що є предметом спірного договору, користувався не відповідач за первісним позовом, а ПП «Юнісофт» (третя особа у справі), що унеможливлює стягнення з нього заборгованості .

Колегія суддів вважає заяву відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності, викладену у відзиві на зустрічний позов (вх. № 45928 від 16.11.15р.) такою, що не підлягає прийняттю до уваги, оскільки, відповідно до принципів розумності, добросовісності та справедливості (п.6.ст.3 ЦК України), звернення до виконання та застосування правових наслідків недійсності правочину не допускається, права сторін цього правочину не виникають і тому захисту не підлягають. Крім того, колегія суддів зауважує, що, відповідно до п.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту, при цьому, закон не встановлює для зацікавленої особи обовязку заявити про поновлення строку позовної давності.

Враховуючи усі обставини справи у сукупності, в тому, числі тривалі спори щодо встановлення прав власності на спірне майно третьою особою, тривале не нарахування плати за спірним договором, тощо, колегія суддів вважає, що право позивача за зустрічним позовом підлягає захисту, незалежно від пропущення строку позовної давності.

Стосовно заяви відповідача за первісним позовом про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів вважає, що ця заява підлягає відхиленню, адже, судом встановлена недійсність спірного договору, через що будь-які суми на його виконання стягнуті бути не можуть і застосування позовної давності до таких вимог є неможливим.

Відповідно ст. 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Водночас колегія суддів зазначає, що при вирішені даного спору, суд керується Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", у пункті 2 якої визначено, що суд, у прийнятті судового рішення, керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову). Також суд бере до уваги Постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції абзацом 7 пункту 3.12 якої визначено, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) позивач за первісним позовом доказів на спростування викладених обставин не надав.

Враховуючи викладене, у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення первісного позову, в зв'язку з чим, колегія суддів відмовляє в його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати у даній справі покладаються на позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом. Враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом не наполягав на стягненні судових витрат на свою користь, судові витрати залишаються за позивачем за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 35, 38, 43, 49, 60, 65, 69, 82-85 ГПК України, колегія суддів, одностайно, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати недійсним договір про встановлення сервітуту №892дп від 22.11.2007р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України" (61036, АДРЕСА_1, ) та Державним підприємством "Завод імені ОСОБА_4" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Повне рішення складено 22.12.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8

справа № 922/26/15