ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

17 грудня 2015 р. Справа № 902/1407/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд»

(21037, м. Вінниця, вул. Зодчих, 20)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сетиф»

(21020, м. Вінниця, пров. Цегельний, 4)

про стягнення 5240,76 грн.

при секретарі судового засідання Солоненко Т.В..

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1 за довіреністю б/н. від 18.09.2015р.;

відповідача : ОСОБА_2 за довіреністю б/н. від 12.11.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сетиф» вартість безпідставно набутого майна в сумі 5240,76 грн..

Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 05 грудня 2001 року по 31 грудня 2014 року між сторонами було укладено ряд договорів оренди приміщення, загальною площею 50 кв.м., за адресою: м. Вінниця, пров. Цегельний, 4. Останній договір який діяв між позивачем та відповідачем був договір № 15о від 05.05.2014 року, п. 7.2. якого визначено, що Орендар має право обладнати та оформити приміщення, що орендується, на власний розсуд. На період користування зазначеним приміщенням позивачем було закуплено та встановлено обладнання, яке знаходиться на балансі підприємства, а саме: кондиціонер відповідно до фіскального чеку № НОМЕР_1 від 21.06.2012 року та системи охоронної сигналізації відповідно до ОСОБА_1 приймання виконаних робіт від 31.10.2012 року.

По закінченню строку оренди у грудні 2014 року, після проходження звірок, підписання актів прийому-передачі приміщення, сторони дійшли згоди щодо викупу відповідачем майна позивача. Однак, в добровільному порядку відповідач належне позивачу майно не викупив та не повернув. Неодноразові звернення з претензіями до останнього не привели до позитивних результатів.

Посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 1212, 1213 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача вартість безпідставно набутого майна.

Ухвалою суду 21.10.2015 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1407/15 з призначенням до розгляду в судовому засіданні та зобовязано сторін надати суду докази необхідні для вирішення спору в даній справі.

Ухвалою суду від 23.11.2015 року розгляд справи призначено на 07.12.2015 року та зобовязано сторін виконати вимоги ухвали суду від 21.10.2015 року в частині надання доказів в повному обсязі.

03.12.2015 року до суду надійшли пояснення б/н. від 03.12.2015 року за підписом представника ТОВ «Сетиф» ОСОБА_2, в яких останній заперечує проти позову посилаючись на те, що позивачем частково демонтовано окремі агрегати кондиціонера та охоронної сигналізації встановлених ним в орендованому приміщенні, а обладнання, що залишається може бути демонтовано в безспірному порядку. Однак, після згоди відповідача, за умови усунення наслідків демонтажу встановленого обладнання позивач не звертався з вимогою про повний демонтаж агрегатів кондиціонера та охоронної сигналізації. Натомість було предявлено рахунок-фактура від 06.04.2015 року на суму 5240,76грн., який по суті являється платіжним документом торгівельної організації. Більше того, зазначені в рахунку товари не підтверджуються відповідною документацією про їх технічні характеристики, комплектність та не відображають їх фактичну вартість за результатами експлуатації з 2012 року. Тому, навіть у разі згоди відповідача на придбання вищевказаного обладнання, відсутні підстави для проведення бухгалтерської проводки щодо оплати вказаного рахунку-фактури.

За таких обставин відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності спору між сторонами, а наведені в позові обставини не відповідають нормам матеріального права.

При розгляді справи 07.12.2015 року судом оголошено перерву до 17.12.2015 року з підстав невиконання сторонами вимог суду в частині надання доказів.

17.12.2015 року до суду надійшли пояснення № 301 від 17.12.2015 року за підписом представника ТОВ «Агротрейд» ОСОБА_1, в яких зазначено, що при поданні позову застосовані інші норми права, а ніж ті, що мали бути застосовані для обґрунтування позову, тому вважає за потрібне зазначити норми, що фактично регулюють спірні правовідносини. Позивач вважає, що п. 7.2. Договору № 124 та Договору № 15о в розумінні ст. 778 Цивільного кодексу України є відповідною згодою наймодавця на поліпшення обєкту оренди. Посилаючись на ч. 3 наведеної норми, останній просить стягнути з відповідача вартість понесених ним витрат на поліпшення орендованого майна у розмірі 5240,76 грн.

В судовому засіданні 17.12.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

05 грудня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕТИФ» (відповідач, за договором Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агертрейд» (позивач, за договором Орендар) укладено договір № 124 оренди приміщення (надалі Договір).

Згідно з предметом Договору Орендодавець передає, а Орендар бере в тимчасове володіння наступне приміщення (надалі приміщення, що орендується): адреса будинку, у якому знаходиться приміщення, що орендується: м. Вінниця, пров. Цегельний, 4 (адмінбудинок ТОВ «СЕТИФ»). Загальна площа приміщення, що орендується 50 кв.м.. Стан приміщення, що орендується, на момент передачі в оренду: придатне для використання за п. 2 даного Договору.

Приміщення, що орендується, надається Орендарю для розміщення ділового офісу (п. 2.1. Договору).

Приміщення, що орендується, повинно були передано Орендодавцем та прийнято Орендарем протягом 5 днів з моменту укладення даного Договору. Передача приміщення, що орендується, здійснюється за актом здачі-приймання (п.п. 3.1., 3.2. Договору).

Термін оренди складає один рік з моменту підписання даного Договору. Якщо жодна Сторона в термін одного місяця до закінчення даного Договору не заявить про намір його розірвати, даний Договір автоматично пролонговується на термін один рік (п.п. 4.1., 4.2. Договору).

Пунктом 7.2. Договору Сторони, з поміж іншого, погодили право Орендаря обладнати та оформити приміщення, що орендується, на власний розсуд.

05 травня 2014 року між Сторонами укладено Договір оренди приміщення № 15о з умовами, аналогічними умовам Договору оренди приміщення № 124 від 05.12.2011 року.

Листом № 23/12 від 23.12.2014 року ТОВ «Сетиф» звернувся до ТОВ «Агротрейд» з вимогою провести в належний стан, відремонтований вигляд вхідні двері орендованого приміщенні. У випадку недосягнення розуміння між сторонами, орендар буде змушений припинити дію договору оренди з 01.01.2015 року.

ТОВ «Агротрейд» в листі № 741 від 26.12.2014 року надало згоду на припинення договору.

Відтак, за згодою сторін, договір оренди № 15о від 05.05.2014 року припинено з 01.01.2015 року. Вказана обставина підтверджується представниками сторін.

За період користування орендованим приміщенням позивачем було встановлено наступне обладнання: кондиціонер, система охоронної сигналізації.

За твердженням позивача, сторонами було погоджено викуп обладнання ТОВ «Сетиф» у ТОВ «Агротрейд».

06.04.2015 року позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру за № СФ-0000043 на оплату кондиціонеру та встановлення обладнання сигналізації на загальну суму 5240,76 грн.

В матеріалах справи містяться листи № 231 від 13.05.2015 року та № 370 від 11.08.2015 року в яких позивач просить відповідача сплати рахунок № СФ-0000043 від 06.04.2015 року або демонтувати обладнання та повернути його ТОВ «Агротрейд» в належному стані, як на момент закінчення строку договору оренди.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Згідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Положеннями ч. 3 ст. 773, ч. 1 ст. 778 Цивільного кодексу України передбачено, що обов'язковою передумовою зміни (поліпшення) речі, переданої в найм, є наявність на це згоди наймодавця, і лише наявність такої згоди надає право наймачеві на відшкодування вартості необхідних витрат на поліпшення речі (ч. 3 ст. 778 ЦК України).

В поясненнях до позовної заяви № 301 від 17.12.2015 року позивач вважає, що п. 7.2. Договору № 124 та Договору № 15о в розумінні ст. 778 Цивільного кодексу України є відповідною згодою наймодавця на поліпшення обєкту оренди.

Суд вважає такі твердження позивача хибними та зауважує, що п. 7.2. Договору погоджено право позивача на обладнання та оформлення приміщення, що не є тотожним поняттю поліпшення приміщення.

Тоді як відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження методики оцінки майна" від 10.12.2003 № 1891, невід'ємні поліпшення орендованого майна - це здійснені орендарем заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

Cуд приймає доводи відповідача в частині недоведення позивачем технічної характеристики, комплектності та фактичної вартості кондиціонера та охоронної системи, оскільки фіскальний чек № НОМЕР_1 від 21.06.2012 року та ОСОБА_1 приймання виконаних робіт від 31.10.2012 року, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не підтверджують вказаних обставив. До того ж позивачем не підтверджено встановлення кондиціонера в орендованому приміщенні.

Щодо посилання позивача на статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України, суд зважає на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідач у відзиві наголошує та тому, що позивачем частково демонтовано окремі агрегати кондиціонера та охоронної сигналізації встановлених ним в орендованому приміщенні, а обладнання, що залишилось може бути демонтовано в безспірному порядку.

При цьому позивачем до суду не надано жодного доказу в підтвердження набуття відповідачем майна позивача.

До того ж, суд відзначає, що за приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави.

Окрім наведеного суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є наявність порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При розгляді справи позивачем не доведено порушення відповідачем його права на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зважаючи на наведене вище, в його сукупності та виходячи з принципів законності, розумності і справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому в позові з підстав у ньому викладених слід відмовити.

У відповідності до ст.49 ГПК України, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 22 грудня 2015 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи