РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015Справа №910/25491/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/25491/15

за позовомДержавної іпотечної установи
до1) товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»; 2) публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»;
провизнання недійсним зарахування однорідних зустрічних вимог

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 5603/15/1 від 24.07.2015р.;

від відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність б/н від 01.06.2015р.;

ОСОБА_3, довіреність б/н від 16.11.2015р.;

від відповідача-2: ОСОБА_4, довіреність б/н від 05.10.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Державна іпотечна установа з позовом до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» та 2) публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним зарахування однорідних зустрічних вимог.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Державна іпотечна установа набула прав кредитора за договором мультивалютної кредитної лінії №ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р., укладеним між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», як первісним кредитором, та товариством з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар». Водночас, відповідачем-1 повідомлено позивача про те, що зобовязання за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р. припинено, у звязку із зарахуванням зустрічних вимог, які, за твердженням позивача, не є зустрічними у розумінні положень статті 601 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2015р. порушено провадження у справі № 910/25491/15 та призначено справу до розгляду на 05.11.2015р.

13.10.2015р. через відділ діловодства суду від Державної іпотечної установи надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач виклав позовні вимоги у нові редакції, а також клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Відповідно до заяви позивача про зміну предмету позову, останній просить суд: визнати недійсним зарахування вимог, здійснене на підставі заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 2 від 09.02.2015 р., а саме вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р., та вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за безвідкличним резервним акредитивом № LC/ІМ/14/122013, безвідкличним резервним акредитивом № LC/IM/12/112013 та безвідкличним резервним акредитивом № LC/IM/14/122013.

02.11.2015р. від представника Державної іпотечної установи через відділ діловодства суду надійшла заява про витребування доказів.

05.11.2015 від представника відповідача-1 через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справу, в обґрунтування якого зазначено про відсутність в останнього змоги надати відзив та докази у даній справі через значну кількість господарських справ у судах між тими самими сторонами та часті відрядження.

Також, 05.11.2015 від представника відповідача-2 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, документи на виконання вимог ухвали суду від 28.09.2015 та клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Генеральну прокуратуру України.

Присутній в судовому засіданні представники позивача просили задовольнити клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача-1 просив відкласти розгляд справи, а представник відповідача-2 наполягав на задоволенні клопотань про залучення третіх осіб.

Представники позивача заперечили щодо залучення третіх осіб та не заперечували щодо відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-1 також заперечив щодо залучення третіх осіб.

Водночас, представник відповідача-2 не заперечував щодо відкладення розгляду справи.

Суд відмовив у задоволенні клопотань відповідача-2 щодо залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Генеральну прокуратуру України, з огляду на недоведеність останнім можливого впливу рішенням, прийнятого за результатами розгляду даного спору, на права та обовязки вказаних осіб.

При цьому, суд задовольнив клопотання представника відповідача-1 про відкладення розгляду справи, а також витребування у відповідачів оригіналів документів, які стосуються розгляду даної справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р. розгляд справи №910/25491/15 відкладений на 19.11.2015р, у звязку з клопотанням представника відповідача.

06.11.2015р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів по справі.

18.11.2015р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а від представника відповідача-1 відзив на позовну заяву. Від представника відповідача-2 надійшло клопотання про здійснення фіксації судового процесу та клопотання долучення доказів по справі.

Керуючись ч. 7 ст. 81-1 ГПК України, зазначене клопотання представника відповідача-2 було задоволено судом і надалі здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів.

У судовому засіданні 19.11.2015р. представники відовідача-1 та відповідача-2 заперечували стосовно клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Проте, представник відповідача-1 подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2015р. продовжено строк вирішення спору на пятнадцять днів та розгляд справи №910/25491/15 відкладений на 10.12.2015р, у звязку з клопотанням представника позивача.

09.12.2015р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

До початку розгляду справи 10.12.2015р. від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/25491/15 до набрання законної сили рішенням в адміністративній справі №826/23041/15.

Присутній у судовому засіданні 10.12.2015р. представник позивача просив задовольнити клопотання про зупинення провадження у справі, подане через канцелярію суду.

Представники відповідачів заперечили щодо зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що справа № 910/25491/15 не повязана зі справою № 826/23041/15, яка розглядалась Окружним адміністративним судом міста Києва.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, відмовив у його задоволенні, оскільки на день вирішення даного спору позивач не надав господарському суду доказів оскарження постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2015р. у справі №826/23041/15, так і доказів прийняття апеляційної скарги на вказану постанову до провадження.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача-1 заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 03.09.2015р., яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р., встановлено правомірність припинення в повному обсязі зобовязань ТОВ «Яблуневий дар» перед ПАТ «Дельта Банк» за договором кредитної лінії № НКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р. та зобовязань ПАТ «Дельта Банк» перед ТОВ «Яблуневий дар» за безвідкличним резервним акредитивом № LC/ІМ/14/122013.

Представник відповідача-2 проти задоволення позовних вимог також заперечив з посиланням на те, що Договір застави майнових прав № д-1.1/2014 від 04.09.2014р. та Договір відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 від 04.09.2014р., на підставі яких позивач звернувся до суду з даним позовом, визнано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації нікчемними на підставі п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також, представник відповідача-2 зазначив про те, що банком не визнано зарахування однорідних вимог, здійснене ТОВ «Яблуневий дар» перед ПАТ «Дельта Банк».

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.2013р. між відповідачем-2 (банк) та відповідачем-1 (позичальник) було укладено Договір мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/4 (далі кредитний договір).

Згідно п.п. 1.1.1, 1.1.2.1.1. кредитного договору, було визначено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами на умовах, визначених у цьому Договорі, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 25 000 000,00 євро зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 15 серпня 2014 року включно.

Під час дії договору сторонами неодноразово вносили зміни у п. 2.7. кредитного договору шляхом підписання додаткових договорів щодо строків погашення процентів за користування кредитними коштами.

Крім того, Додатковим договором № 1 від 07.11.2013р. сторони збільшили максимальний ліміт заборгованості до 34 000 000,00 євро.

27.02.2013 р. між позивачем (заставодержатель) та відповідачем-2 (заставодавець) було укладено Договір банківського рахунку №26/995-070.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-2 перед позивачем за Договором банківського рахунку було укладено Договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р.

04.09.2014 р. між позивачем та відповідачем-2 було укладено Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-2.1/2014, згідно з пунктом 1.2 якого було визначено, що первісний кредитор (відповідач-2) відступає, а новий кредитор (позивач) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до вказаного Договору первісний кредитор відступив, а новий Кредитор набув права вимоги, зокрема, за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р.

Пунктом 2.2 Договору відступлення права вимоги було встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1. Договору, п. 1.2. набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Так, постановою Національного Банку України № 150 Про віднесення Публічного акціонерного товариства Дельта банк до категорії неплатоспроможних від 02.03.2015р., ПАТ Дельта Банк з 03.03.2015р. віднесено до категорії неплатоспроможних.

Отже, з 02.03.2015р. позивач набув прав вимоги до ТОВ Яблуневий дар за Договором кредитної лінії № НКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до вказаного переходу прав вимоги ТОВ Яблуневий дар направило ПАТ Дельта Банк заяву про припинення зобовязання зарахування зустрічних однорідних вимог № 2 від 09.02.2015р., в якій відповідач-1 вказував на часткове припинення зобовязань щодо сплати заборгованості за Кредитним договором на загальну суму 34 463 393,78 Євро та припинення зобовязань щодо сплати відповідачем-2 відповідачу-1 заборгованості на суму 43 903 234,95 дол. США на наступними акредитивами:

- безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/026/042014 на суму 28 654 844,95 дол. США, виданий ПАТ Дельта Банк на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.);

- безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/027/062014 на суму 4 650 000,00 дол. США, виданий ПАТ Дельта Банк на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.);

- безвідкличним акредитивом № LC/IM/14/122013 на суму 10 598 390,00 дол. США, виданого ПАТ Дельта Банк на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.).

Відповідно до пояснень відповідача-2 вказана заява про припинення зобовязання зарахування зустрічних однорідних вимог була отримана ним 23.02.2015 р. (вх. № 4346).

Наявність права вимоги за вказаними акредитивами відповідачем-1 обґрунтовувалась укладеннями між ним та компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.) Договору відступлення права вимоги № АА6 від 05.02.2015 р. та Договору відступлення права вимоги № АА5 від 05.02.2015р.

Так, 05.02.2015 р. між компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № АА6, згідно з п. 1.1. якого було визначено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує всі та будь-які права вимоги (включаючи права на отримання надходжень та процентів) за наступним документарним інструментом та іншими повязаними з ним документами: всі права кредитора (бенефіціара) за наступним документарним інструментом, випущеним ПАТ Дельта Банк, на користь первісного кредитора, як бенефіціара, з урахуванням всіх змін до них: 1) безвідкличний резервний акредитив № LC/SB/026/042014 на суму 28 654 844,95 дол. США, 2) безвідкличний резервний акредитив № LC/SB/027/062014 на суму 4 650 000,00 дол. США, безвідкличний резервний акредитив № LC/SB/028/062014 на суму 4 652 500,00 дол. США

Крім того, 05.02.2015 р. між компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № АА5, згідно з п. 1.1. якого було визначено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує всі та будь-які права вимоги (включаючи права на отримання надходжень та процентів) за наступними документарними інструментами та іншими повязаними з ним документами: всі права кредитора (бенефіціара) за наступними документарними інструментами, випущеними ПАТ Дельта Банк, на користь первісного кредитора, як бенефіціара, за урахуванням всіх змін до нього: безвідкличний акредитив №/IM/12/112013 на суму 4 999 280, 00 дол. США; безвідкличний акредитив № LC/IM/14/122013 на суму 10 598 390, 00 дол. США.

До матеріалів справи долучені документи, які підтверджують відкриття відповідачем-2 вказаних документарних акредитивів компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк.

Разом з тим, оскільки вказаних договорів відступлення права вимоги № АА6 від 05.02.2015р. та № АА5 від 05.02.2015р. відповідач-1 не надавав ПАТ Дельта Банк разом з заявою про припинення зобовязання зарахування зустрічних однорідних вимог, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як визнання правочину недійсним, приписами ст. 20 ГК України передбачено можливість визнання недійсними господарських угод.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, при розгляді даного спору, суд враховує, що приписами ст. 601 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини направлення заяви на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням.

Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність (прозорість) вимог, коли між сторонами немає спору щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Як на тому наголошено в постанові Вищого господарського суду України від 05.10.2010 р. у справі № 6/34, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом. Зокрема, сторона вправі звернутись з позовом про визнання недійсним правочину зарахування зустрічних вимог.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно із частиною першою статті 207 ГК України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як наголошено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 Про деякі питання практики розгляду справ, повязаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобовязання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків,.

Так, суд встановив дійсність вимог сторін за відповідними зобовязаннями, за якими відбулось зарахування зустрічних вимог та відповідність їх чинному законодавству.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 1093 ЦК України у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи бенефіціара.

Відповідно до ч. 1 ст. 1095 ЦК України безвідкличний акредитив може бути анульований або його умови можуть бути змінені лише за згодою на це одержувача грошових коштів.

За спірними акредитивами бенефіціаром було визначено компанію Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк, яка відступила свої права вимоги до відповідача-2 на користь відповідача-1.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі чи доказів переходу до нового кредитора прав вимоги, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. у справі № 6-979цс15.

Таким чином, ненадання доказів переходу прав вимоги за зобов'язанням не звільняло боржника (у даному випадку відповідача-2) від обов'язку від виконання взятих на себе зобов'язань за спірними акредитивами.

Також, статтею 518 ЦК України визначено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Під запереченнями, які має право висувати боржник проти вимоги нового кредитора слід розуміти, заперечення щодо виконання зобов'язань первісним кредитором, зустрічні вимоги до первісного кредитора, тощо.

Отже, відповідач-2 не був позбавлений права висунути проти вимоги нового кредитора заперечення. Доказів наявності таких заперечень по суті зобовязань за акредитивами не надано.

Договори відступлення прав вимоги за акредитивами сторонами не оспорювались, за законом не відносяться до нікчемних, а також не визнані у судовому порядку недійсними і є чинними.

У відповідності до обставин, що встановлені судом вище, зобов'язання відповідача-1 за Кредитним договором та зобов'язання відповідача-2 за відповідними акредитивами є грошовими, тобто однорідними.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

За змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльність, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Вираження грошового зобов'язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, за висновками суду не змінюють самої суті грошового зобов'язання.

Таким чином, на юридичну однорідність вимог не впливає та чи інша валюта, у якій виражене грошове зобов'язання чи курс однієї валюти по відношенню до іншої, а має значення лише природа зобов'язання.

В силу положень чинного законодавства для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим, особа, яка отримала заяву про зарахування може спростувати правомірність такого зарахування, на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Розмір заборгованості, який припиняється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визначається станом на заявлення відповідної заяви.

Відповідачем-2 не надано належних обґрунтувань щодо заперечень на розрахунок здійснений відповідачем-1 та не наведено власного контррозрахунку.

Поряд з наведеним, суд також бере до уваги те, що спірна заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог була надіслана відповідачу-2 до запровадження у публічному акціонерному товаристві Дельта Банк тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим, обмеження встановлені Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб на час направлення вказаної заяви не могли застосовуватись.

Крім того, відповідачем-1 до матеріалів справи надано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р., якою залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2015р. у справі № 914/2348/15.

Так, зазначеними судовими рішеннями встановлено припинення в повному обсязі зобовязань перед ПАТ «Дельта Банк» за договором кредитної лінії № НКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р. та зобовязань ПАТ «Дельта Банк» перед ТОВ «Яблуневий дар» за безвідкличним резервним акредитивом № LC/ІМ/14/122013 на суму 10 598 390,00 дол. США, виданого ПАТ Дельта Банк на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.), безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/026/042014 на суму 28 654 844,95 дол. США, виданий ПАТ Дельта Банк на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.); безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/027/062014 на суму 4 650 000,00 дол. США, виданий ПАТ Дельта Банк на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.);

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини справи, повязані з припиненням зобовязань між відповідачем-1 та відповідачем-2, які виникли на підставі договору кредитної лінії №ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р., в силу приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. Про судове рішення рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявності обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 15.12.2015р.

Суддя А.І. Привалов