РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015Справа №910/27707/15

За позовом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Берізка- 2000"

про стягнення 1 260, 82 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Переходько В.О.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка- 2000» про стягнення 1 260, 82 грн. за послуги охорони та неустойки за прострочення платежу за договором № 4/419-тр від 01.03.2003 р., з яких: 1 223,66 грн. - сума основного боргу та 37,16 грн. - пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/27707/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.11.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 р. розгляд справи відкладався в порядку п.п.1,2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача подав заяву про припинення провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмір 1223,66 грн. у зв'язку зі сплатою відповідачем суми основного боргу та про відмову від позову в частині стягнення пені в сумі 37,16 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 р. припинено провадження у справі № 910/27707/15 за позовом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка- 2000» в частині стягнення 911,52 грн., присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка- 2000» судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому, суд відзначає, що ухвали суду направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу відповідача та отримана його представником, про що свідчить підпис останнього на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Між тим, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 16.12.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2003 р. Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Товариством з обмеженою відповідальністю "Берізка- 2000" укладено договір №4/419-Тр про спостереження за сигналізацією термінового виклику наряду міліції охорони.

Відповідно до п. 2.1. договору, позивач здійснює в інтересах відповідача спостереження сигналізації, встановленої на об'єктах останнього, перелік та адреси яких зазначені в дислокації (Додаток 1 до договору), обслуговування цієї сигналізації, а також терміновий виїзд НМО на об'єкт у випадку надходження на ПЦО сигналу про спрацювання сигналізації для встановлення причин спрацювання.

Згідно з п.п.3.1., 3.3. договору (Додаток 2 до договору) встановлюється на підставі ціни, яка включає розрахунок валових витрат, безпосередньо пов'язаних із виконання послуг за договором та прибутку без обмеження рівня рентабельності. Розмір ціни погоджується сторонами у відповідності з протоколом договірної ціни. Оплата за цим договором здійснюється відповідачем щомісячно до 20-го числа місяця, в якому здійснюються заходи спостереження, шляхом перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати за цим договором відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої оплати за кожен день прострочення.

Відповідно до п.7.1. даний договір укладається терміном на 3 місяці. Якщо за 15 діб до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не вимагатиме його припинення, договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах.

На виконання умов договору №4/419-Тр від 01.01.2003 р. сторони підписали Додаткову угоду №1, Додаткову угоду №2, Додаткову угоду №4.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №4/419-Тр від 01.01.2003р. позивачем надано послуги на суму 1 223,66 грн., що підтверджується актами виконаних робіт № С4-0003712 за липень 2015 р. та №С4-0003097 за червень 2015 р., підписаними сторонами та скріплені їх печатками.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов'язання за договором №4/419-Тр від 01.01.2003 р., у зв'язку з чим Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 349,30 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615 "Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності", Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів, стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони. Державна служба охорони створена для здійснення заходів щодо охорони нерухомих об'єктів та іншого майна, в тому числі вантажів, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації на договірних засадах в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 3 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615 одним із основних завдань Державної служби охорони є здійснення за договорами заходів щодо охорони особливо важливих об'єктів згідно з переліком, який затверджується Кабінетом Міністрів України, інших об'єктів, вантажів, інкасації, перевезення, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, позивачем надано суду виписки з банківського рахунку Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про надходження 11.08.2015 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Берізка- 2000" грошових коштів у розмірі 349,30 грн.

Тож, виходячи з вищенаведеного, Товариство з обмеженою відповідальністю "Берізка- 2000" фактично зараховано грошові кошти згідно виписок з банківського рахунку Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві 11.08.2015 р., тобто до порушення провадження у даній справі.

Приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, виходячи із встановлених у процесі розгляду справи обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд відмовляє у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 21.12.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.