ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"25" грудня 2015 р. Справа № 918/1228/15

Суддя Павленко Є.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 міського комунального підприємства (далі Підприємство) про відстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15 за позовом державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі ДП НАЕК "Енергоатом"), від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (далі Рівненська АЕС), до Підприємства про стягнення заборгованості в сумі 5 370 866 грн. 98 коп.,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_2 за дов. від 23 березня 2015 року № 387,

відповідача: ОСОБА_3 (директора),

ОСОБА_4 за дов. від 20 жовтня 2015 року № 2067,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ДП НАЕК "Енергоатом", від імені якого діє Рівненська АЕС, звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення з Підприємства заборгованості за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді від 1 жовтня 2002 року № 3 у розмірі 5 370 866 грн. 98 коп., з яких: 4 471 030 грн. 76 коп. основний борг, 815 958 грн. 43 коп. пеня, 44 426 грн. 63 коп. три проценти річних, 39 451 грн. 16 коп. інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 3 листопада 2015 року (суддя Романюк Р.В.) порушено провадження у справі № 918/1228/15 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року вимоги позивача задоволено частково, стягнуто з Підприємства 4 471 030 грн. 20 коп. основного боргу, 407 979 грн. 21 коп. пені, три проценти річних у розмірі 44 426 грн. 36 коп., 39 451 грн. 16 коп. інфляційних втрат, а також 80 563 грн. 00 коп. судового збору. Водночас у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

23 листопада 2015 року на виконання вищезазначеного судового рішення господарським судом Рівненської області було видано відповідний наказ.

Ухвалою суду від 11 грудня 2015 року у задоволенні заяви Підприємства від 26 листопада 2015 року № 2350 про відстрочку вищезазначеного судового рішення було відмовлено.

14 грудня 2015 року через канцелярію суду надійшла заява Підприємства від 14 грудня 2015 року № 2494, в якій останнє просило відстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року до 1 квітня 2016 року.

У звязку з відсутністю судді Романюка Р.В., розпорядженням керівника апарату господарського суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року № 01-04/80/2015 було призначено повторний автоматичний розподіл справи № 918/1228/15, за результатами якого дану справу передано на розгляд судді Павленку Є.В.

Ухвалою суду від 16 грудня 2015 року вищезазначену заяву було прийнято до розгляду суддею Павленком Є.В. та призначено до слухання у судовому засіданні на 25 грудня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшли пояснення позивача від 24 грудня 2015 року № 001-06/11590 (а.с. 175-179), в яких останній заперечив проти задоволення заяви Підприємства від 14 грудня 2015 року № 2494 у звязку з відсутністю доказів, які підтверджують тяжке матеріальне становище відповідача. Крім того, скрутний матеріальний стан боржника, на думку ДП НАЕК "Енергоатом", не є винятковою обставиною, з якою закон пов'язує можливість відстрочення виконання судового рішення.

У судовому засіданні 25 грудня 2015 року представник позивача проти задоволення заяви про відстрочку виконання рішення суду від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15 заперечив з підстав, зазначених у письмових поясненнях від 24 грудня 2015 року № 001-06/11590.

Представник Підприємства підтримав вимоги, викладені у вищенаведеній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява відповідача про відстрочку виконання судового рішення, суд дійшов висновку про необхідність її задоволення з огляду на наступне.

Згідно з вимогами частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, пункту 1 частини 3 статті 129 Конституції України, суд здійснює надані йому повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Відповідно до приписів статті 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Оскільки стаття 121 ГПК України не обмежує відповідне право господарського суду на відстрочення виконання судового рішення певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання.

У той же час чинне законодавство України, зокрема і ГПК України, не містить визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами, встановленими статтею 43 наведеного кодексу.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання такого рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 7.1-7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (далі Постанова).

З матеріалів справи вбачається, що Підприємство на території міста ОСОБА_1 є єдиним субєктом господарювання на ринку надання населенню послуг з теплопостачання, водопостачання, а також вивозу та захороненню побутових відходів. У той же час передчасний арешт рахунків відповідача в процесі примусового виконання рішення, зокрема, у справі № 918/1228/15, залишить боржника без джерел доходів та сприятиме виникненню заборгованості відповідача перед його контрагентами, що, у свою чергу, може призвести до збоїв у наданні житлово-комунальних послуг у місті ОСОБА_1, які включають в себе водопостачання, теплопостачання, вивезення та захоронення побутових відходів, утримання будинків та прибудинкових територій тощо.

Зазначені послуги надаються, зокрема, лікарні, пожежній частині, навчальним, дошкільним закладам, населенню міста ОСОБА_1, тобто всій інфраструктурі міста. Відтак, при арешті рахунків Підприємства буде неможливо надавати вказані послуги в повному обсязі, що може призвести до катастрофічних наслідків екологічного та соціального характеру.

Слід зазначити, що житлово-комунальне господарство це важлива галузь національної економіки, яка суттєво впливає не тільки на соціальні явища, що відбуваються у державі, але й здійснює вплив на розвиток економічних взаємовідносин між державою та суспільством шляхом забезпечення населення, підприємства та організації необхідними житлово-комунальними послугами. Так, відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно та належної якості відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Частиною 3 статті 16 цього Закону встановлено випадки, за яких припиняється надання житлово-комунальних послуг, до яких відносяться проведення ремонтних робіт, профілактичних робіт виконавцем (виробником) за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад; міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами; ліквідація наслідків, повязаних з дією непереборної сили.

Так, арешт рахунків Підприємства позбавить можливості здійснювати закупівлю паливо-мастильних матеріалів, які необхідні для надання послуг по вивезенню та захороненню побутових відходів, розчистку та посипання доріг в зимовий період, закупівлю необхідних матеріалів для усунення та ліквідації аварійних ситуацій, а також закупівлю гіпохлориду, необхідного для знезараження питної води, що має відповідати стандартам якості.

Відповідно до Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" питна вода це вода, яка за органолептичними властивостями, хімічним і мікробіологічним складом та радіологічними показниками відповідає держаним стандартам та санітарному законодавству України.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 12 травня 2010 року № 400 затверджені Державні санітарні норми та правила "Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною" (ДСанПін 2.2.4-171-10) обов'язкові для виконання органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності та підпорядкування, діяльність яких пов'язана з проектуванням, будівництвом та експлуатацією систем питного водопостачання, виробництвом та обігом питних вод, наглядом і контролем у сфері питного водопостачання населення, та громадянами.

Щоб попередити забруднення водойм, які є джерелом питного і культурно-оздоровчого водокористування, стічні води перед спуском у відкриті водойми необхідно очищати й знезаражувати.

Знезараження питної води служить для створення надійного барєру на шляху передачі водним шляхом збудників інфекційних хвороб, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Згідно зі статтею 110 Водного кодексу України підприємство несе відповідальність за забруднення та засмічення вод; недотримання умов дозволу або порушення правил спеціального водокористування;

У той же час з матеріалів справи вбачається, що накладення арешту на рахунки Підприємства може призвести до неможливості виконання останнім своїх обовязків по очищенню та знезараженню стічних вод, що в свою чергу може спричинити виникнення водних епідемій, масового отруєння населення токсичними, мутагенними речовинами.

Заперечуючи проти задоволення даної заяви, представник позивача у судовому засіданні 25 грудня 2015 року зазначив, що Підприємство не було позбавлене можливості закупити вищезазначений гіпохлорид з метою його використання у майбутні періоди до винесення господарським судом Рівненської області рішення від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15. У той же час у даному судовому засіданні представники відповідача повідомили про неможливість здійснення такої закупівлі, оскільки вищенаведена хімічна речовина в силу технологічних процесів її виготовлення має обмежений термін використання, що позбавляє можливості закуповувати гіпохлорид у значних кількостях з метою використання у майбутні періоди.

Слід також зазначити, що відповідач є комунальним підприємством та повинен виконувати свої грошові зобов'язання перед численними найманими працівниками, а також сплачувати до Державного бюджету України всі передбачені чинним законодавством податки і збори.

З матеріалів справи також вбачається, що майно, яким відає боржник, перебуває у власності територіальної громади міста ОСОБА_1, та було передано відповідачу ОСОБА_1 міською радою для управління. Відтак, дії виконавчої служби щодо накладення арешту на рахунки Підприємства можуть завдати шкоди не тільки боржнику, а й територіальній громаді міста ОСОБА_1. Крім того, такі дії позбавлять можливості відповідача акумулювати необхідні грошові кошти та виконати зобовязання, взяті на себе за укладеними між сторонами сімнадцятьма мировими угодами, затвердженими господарським судом Рівненської області у справах № 918/1522/13, № 5019/950/12, № 918/1187/14, № 918/544/13, № 918/945/14, № 5019/1266/12, № 918/1722/14, № 918/273/14, № 918/943/14, № 5019/1184/12, № 918/227/13-г, № 918/87/15, № 918/1186/14, № 5019/513/12, № 918/1723/14. Зазначені мирові угоди є виконавчими документами, порушення умов яких надасть підстави стягувачу звернутись до виконавчої служби для примусового стягнення вказаних у цих угодах сум грошових коштів (загальна сума яких складає 35 473 150 грн. 75 коп.). У той же час зазначені дії, з урахуванням належного до сплати боржником виконавчого збору, фактично можуть призвести до банкрутства Підприємства.

Тяжке матеріальне становище Підприємства підтверджується наданими останнім звітом про рух грошових коштів та звітами про фінансові результати боржника за 2014 рік та за 9 місяців 2015 року. Так, з вказаних документів вбачається, що за результатами діяльності відповідача за вищенаведені періоди останньому було завдано збитків у розмірі більше 20 мільйонів гривень (з ПДВ), у звязку з чим Підприємство перебуває у стані постійного дефіциту обігових коштів (а.с. 155-156, 166-169).

Судом враховані пояснення позивача про те, що скрутний матеріальний стан Підприємства виник, зокрема, у результаті здійснення ним власної господарської діяльності. Проте слід зазначити, що таке становище було спричинено, зокрема, і відсутністю відповідних рішень уповноважених органів щодо встановлення економічно обґрунтованих тарифів на вищезазначені житлово-комунальні послуги. Вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах даної справи копіями протоколів засідання обласної комісії з узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах від 22 жовтня 2015 року.

Суд приймає до уваги і ту обставину, що при застосуванні приписів статті 121 ГПК України фактичне виконання вказаного рішення є більш вірогідним і є підстави вважати, що Підприємство здійснить заходи по його належному та своєчасному виконанню. Так, з матеріалів справи вбачається, що надання Підприємству відстрочки виконання рішення суду від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15, зокрема, на короткотривалий період до 1 квітня 2016 року, надасть відповідачу змогу акумулювати протягом опалювального періоду необхідну суму грошових коштів для погашення наявної у нього перед позивачем заборгованості, встановленої рішенням суду у даній справі.

Посилання позивача на зловживання Підприємством своїми процесуальними правами, яке полягає в поданні протягом нетривалого періоду однакових заяв про відстрочку виконання рішення суду від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15, не беруться судом до уваги, оскільки стаття 121 ГПК України не обмежує право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 7.1 Постанови.

Разом з тим, суд звертає увагу, що наявні у матеріалах справи заяви відповідача від 26 листопада 2015 року № 2350 та від 14 грудня 2015 року № 2494 про відстрочку виконання рішення суду від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15 відрізняються рядом підстав та поданих доказів, на які Підприємство посилалося в обґрунтування своїх вимог.

Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, суд зобов'язаний враховувати інтереси не лише боржника, а й стягувача.

У той же час стягувачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження його скрутного матеріального стану. У судовому засіданні 25 грудня 2015 року представник позивача повідомив, що ДП НАЕК "Енергоатом", а також його відокремлений підрозділ Рівненська АЕС не є збитковими, отримують прибуток та вчасно виконують свої фінансові зобовязання перед державою та найманими працівниками.

За таких обставин, оцінивши надані сторонами докази та пояснення в їх сукупності, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні спору, а також запропонований боржником нетривалий термін відстрочки судового рішення, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вказаної заяви Підприємства та відстрочення виконання рішення господарського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15 до 1 квітня 2016 року.

Слід також зазначити, що ухвала про відстрочку або розстрочку виконання рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови підлягає виконанню на підставі пункту 2 частини 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", тому відповідний наказ у такому випадку не видається (пункт 7.8 Постанови).

За таких обставин, керуючись ст.ст. 86, 121 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 міського комунального підприємства про відстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15 задовольнити.

2. Відстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року у справі № 918/1228/15 до 1 квітня 2016 року.

Суддя Є.В. Павленко