РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015Справа №910/29413/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань»

до про Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської Теплової Електричної Станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» стягнення 23 624 грн. 77 коп.
Представники:

від Позивача: Кулініч О.В. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Твердохліб С.М. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської Теплової Електричної Станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 23 624 грн. 77 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року у справі №910/7082/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» 49 815 грн. 20 коп. основного боргу, 4832 грн. 07 коп. інфляційних втрат, 736 грн. 99 коп. 3% річних, 1734 грн. 24 коп. судового збору. Як зазначає Позивач, вказане рішення суду набрало законної сили, проте Відповідач почав сплачувати заборгованість лише 30.06.2015 року, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської Теплової Електричної Станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» 3% річних у розмірі 1 257 грн. 75 коп. та інфляційні у розмірі 22 367 грн. 02 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/29413/15, судове засідання призначено на 03.12.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 року виправлено технічну описку в резолютивній частині ухвали Господарського суду міста Києва від 20.11.2015 року: "Розгляд справи призначити на 03.12.15 о 11:05 год. Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-Б, зал № 9." та викладено її у редакції: "Розгляд справи призначити на 02.12.15 о 11:05 год. Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-В, зал №31."

02.12.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 20.11.2015 року, заява, в якій просить Суд відмовити Позивачу в задоволенні вимог про стягнення 3% річних у розмірі 1 257,75 грн. та заява, в якій просить Суд розстрочити виконання рішення протягом шести місяців шляхом сплати заборгованості щомісячними платежами рівними частинами.

02.12.2015 року в судове засідання з'явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 20.11.2015 року не виконав.

В судовому засіданні представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, якими частково визнав позовні вимоги, а в частині стягнення 3% річних просив Суд відмовити. Також, підтримав заяву про розстрочення виконання рішення.

Суд на місці ухвалив - відкласти розгляд заяви Відповідача про розстрочення виконання рішення до встановлення фактичних обставин по справі.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

1) здійснити обґрунтований розрахунок пені, 3% річних та інфляційних із зазначенням початку прострочки Відповідача та закінчення такого нарахування за кожний період з урахуванням здійснення часткової оплати;

2) надати письмові пояснення чи заперечення щодо заяви Відповідача про розстрочення виконання рішення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року відкладено розгляд справи на 16.12.2015 року, у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

15.12.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів у справі.

16.12.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, якою просив Суд стягнути з Відповідача інфляційні у розмірі 22 233 грн. 58 коп. та 3% річних у розмірі 1 236 грн. 54 коп.

16.12.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення на заперечення Відповідача й заяву про розстрочку виконання рішення суду.

16.12.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло письмове підтвердження того, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та не має рішення цих органів з такого спору.

В судовому засіданні 16 грудня 2015 року представник Позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав позовні вимоги та доводи позовної заяви з урахуванням Заяви про уточнення позовних вимог від 16.12.2015 року, заперечив проти задоволення заяви Відповідача про розстрочку виконання рішення суду. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, підтримав подану заяву про розстрочку виконання рішення суду.

Що стосується Заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» про уточнення позовних вимог від 16.12.2015 року, Суд зазначає наступне.

Згідно із п. 3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, об'єднання позовних вимог, зміну предмета або підстав позову.

В даному випадку Заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» про уточнення позовних вимог, фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд зазначає, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. (п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції")

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» до розгляду.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16 грудня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

25.03.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Центренерго" в особі Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (Покупець) було укладено Договір про закупівлю послуг № 12/11, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов договору, а покупець - прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов договору.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року по справі №910/7082/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» 49 815 грн. 20 коп. основного боргу, 4832 грн. 07 коп. інфляційних втрат, 736 грн. 99 коп. 3% річних, 1734 грн. 24 коп. судового збору. В решті позову відмовлено.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що вказане рішення суду набрало законної сили, проте Відповідач почав сплачувати заборгованість лише 30.06.2015 року, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської Теплової Електричної Станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» 3% річних у розмірі 1 236 грн. 54 коп. та інфляційні у розмірі 22 233 грн. 58 коп. з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 16.12.2015 р., яка прийнята Судом до розгляду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про закупівлю послуг № 12/11 від 25.03.2014 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року по справі №910/7082/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» 49 815 грн. 20 коп. основного боргу, 4832 грн. 07 коп. інфляційних втрат, 736 грн. 99 коп. 3% річних, 1734 грн. 24 коп. судового збору. В решті позову відмовлено.

На виконання рішення від 26.05.2015 року Господарським судом м. Києва видано Наказ №910/7082/15-г.

Судом встановлено, що починаючи з 30.06.2015 року Публічним акціонерним товариством "Центренерго" в особі Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року по справі №910/7082/15-г було сплачено Позивачу грошові кошти у загальному розмірі 49 815 грн. 20 коп., що підтверджується випискою по рахунку Позивача за період з 02.06.2015 р. по 14.12.2015 р., проте до теперішнього часу рішення Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року по справі №910/7082/15-г у повному обсязі не виконано.

Статтею 534 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року у справі № 910/7082/15-г, яке набрало законної сили, було встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання за Договором про закупівлю послуг № 12/11 від 25.03.2014 року та факт наявності заборгованості Відповідача перед Позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором про закупівлю послуг № 12/11 від 25.03.2014 року становила 49 815 грн. 20 коп., що є підставою для нарахування Відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним грошового зобов»язання саме з 01.12.2014 року по 15.12.2015 року, оскільки рішенням Господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року у справі № 910/7082/15-г стягнуто 3% річних та інфляційні за період по листопад 2014 року.

При цьому Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань»).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11.

При зверненні до суду з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 16.12.2015 р., яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 01.12.2014 р. по 15.12.2015 р. у розмірі 1 236 грн. 54 коп. та інфляційні за загальний період прострочки з 01.12.2014 р. по 30.11.2015 р. у розмірі 22 233 грн. 58 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем оплати за Договором про закупівлю послуг № 12/11 від 25.03.2014 року за загальний період прострочки з 01.12.2014 р. по 15.12.2015 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до норм ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі позовних вимог, та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 1 236 грн. 54 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 01.12.2014 року по 15.12.2015 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 22 233 грн. 58 коп. за період з 01.12.2014 р. по 30.11.2015 р. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судом розглянуті та відхилені заперечення Відповідача щодо необхідності відмови у стягненні 3% річних у зв'язку з порушенням справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Центренерго», з огляду на наступне.

Як встановлено Судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004 року порушено провадження у справі № 15/76 про банкрутство ВАТ "ДЕК "Центренерго", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника до закінчення провадження у справі, відповідно до ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), ухвалою суду від 22.10.2014р. продовжено термін проведення попереднього засідання у справі № 15/76-б-43/624 про визнання банкрутом ПАТ "Центренерго" до 01 січня 2016 року.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) (далі - Закон) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Разом із тим, Закон визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною четвертою статті 12 цього Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Таким чином, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, а не 3% річних, як помилково вважає Відповідач., оскільки сплата трьох процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи зі змісту Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Таким чином, з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської Теплової Електричної Станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1 236 грн. 54 коп. та інфляційні у розмірі 22 233 грн. 58 коп.

Щодо Заяви Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про розстрочку виконання рішення суду протягом 6 місяців шляхом сплати щомісячних платежів рівними частками, яка вмотивована тим, що Відповідач на сьогоднішній день не зможе виконати прийняте судом рішення, оскільки знаходиться в скрутному фінансовому становищі з посиланням на довідки про фінансовий стан, а також в стадії банкрутства, Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення, частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом в часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 р.).

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання. Тобто, суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Однак, Суд зазначає, що Публічним акціонерним товариством «Центренерго» не доведено наявність обставин, з якими пов'язана можливість розстрочки виконання рішення, оскільки звіти про фінансові результати не є належними та допустимими доказами на підтвердження вказаних обставин. Крім того, належних та допустимих доказів того, що у разі розстрочки виконання рішення суду протягом 6 місяців заборгованість Відповідачем буде погашена суду також не надано.

Суд також звертає увагу на те, що пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України закріплено принцип обов'язковості рішень суду.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Заява Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про розстрочку виконання рішення суду протягом 6 місяців шляхом сплати щомісячних платежів рівними частками задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484-19 внесено зміни до Закону України «Про судовий збір», зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484-19 набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

Таким чином, враховуючи те, що при зверненні до господарського суду з вказаною позовною заявою 16.11.2015 року Позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1 218 грн. 00 коп., проте останнім було сплачено судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп., надмірно сплачений судовий збір відповідно до платіжного доручення № 1251 від 16 червня 2015 року в розмірі 609 грн. 00 коп. підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (03151, м.Київ, ВУЛИЦЯ НАРОДНОГО ОПОЛЧЕННЯ, будинок 1, Ідентифікаційний код юридичної особи 22927045) в особі Трипільської Теплової Електричної Станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08720, Київська область, м.Українка, вул.Промислова, 1, Ідентифікаційний код юридичної особи 00131334) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» (61017, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ КОТЛОВА, будинок 115, Ідентифікаційний код юридичної особи 32032253) 3% річних у розмірі 1 236 (одна тисяча двісті тридцять шість) грн. 54 (п'ятдесят чотири) коп., інфляційні у розмірі 22 233 (двадцять дві тисячі двісті тридцять три) грн. 58 (п'ятдесят вісім) коп. та судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн.00 коп.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» (61017, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ КОТЛОВА, будинок 115, Ідентифікаційний код юридичної особи 32032253) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп., сплачений відповідно до платіжного доручення № 1251 від 16 червня 2015 року.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 18 грудня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин