ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.12.15р. Справа № 904/8842/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство "Головний Інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України", м. Київ

про стягнення 718 403,50 грн.

За зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державне підприємство "Головний Інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України", м. Київ

про визнання правочину недійсним

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача (за первісним позовом): ОСОБА_1-представник (дов. № 221015/01 від 22.10.15)

ОСОБА_2 - представник (дов. № 01/161215 від 16.12.2015)

від відповідача (за первісним позовом): ОСОБА_3 - представник (дов. 855-О від 07.03.15)

ОСОБА_4 - представник (дов. № 4778-К-Н-О від 26.11.2015)

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" звернулось із позовом до господарського суду Дніпропетровської області до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення заборгованості у розмірі 718 403,50 грн. за договором про співпрацю № 1087 від 21.01.2013, з яких: 623 073,54 грн. сума прострочення платежу по невиконаному зобовязанню, 51 714,81 грн. пеня, 43 615,15 грн. штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором про співпрацю № 1087 від 21.01.2013, в частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 26.10.2015.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 26.10.2015 на 11.11.2015.

11.11.2015 представник відповідача подав зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ", в якому просить визнати недійсним договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 не відповідає чинному законодавству, а саме ст.ст. 29-30 Господарського кодексу України. Позивач (за зустрічним позовом) зазначає, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 є удаваним правочином відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України та його було укладено під примусом.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2015 прийнято зустрічний позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" про визнання недійсним договору № 1087 від 21.01.2013 для спільного розгляду з первісним позовом.

11.11.2015 у судовому засіданні було оголошено перерву на 30.11.2015.

30.11.2015 представник позивача (за первісним позовом) подав письмові пояснення щодо розрахунку розміру винагороди, обміну інформацією та перерахування грошових коштів між сторонами.

30.11.2015 представник відповідача (за зустрічним позовом) подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просить суд у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити, з огляду на те, що позивач (за зустрічним позовом) не здійснив розяснення у зустрічному позові, який саме правочин був прихований. Також, посилання позивача (за зустрічним позовом) на ст.ст. 29-30 Господарського кодексу України є незрозумілими та безпідставними, так як дані норми не можуть існувати самі по собі, а мають місце для існування виключно з наведенням фактів підтверджених доказами, які позивач (за зустрічним позовом) не надав.

30.11.2015 представник відповідача (за первісним позовом) подав клопотання, в якому просить суд зупинити провадження у справі та матеріали справи направити для перевірки до слідчих органів (т.2, а.с. 90-94).

Клопотання обґрунтовано тим, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 був вчинений під тиском, шляхом вимагання вчинення дій, які зашкодили інтересам відповідача (за первісним позовом), а тому такі дії містять ознаки злочину передбачені ст. 206 Кримінального кодексу України. При цьому, відповідач (за первісним позовом) надав до матеріалів справи: ухвалу господарського суду м. Києва від 23.01.2015 по справі № 910/26059/14 та ухвалу господарського суду м. Києва від 05.02.2015 по справі № 910/26059/14 (т.2 а.с.98-103), вказавши, що по справі № 910/26059/14 аналогічне клопотання було задоволено.

30.11.2015 представник відповідача (за первісним позовом) подав відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у звязку з тим, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 є недійсним, а кошти за цим договором отримані позивачем (за первісним позовом) безпідставно.

30.11.2015 представник відповідача (за первісним позовом) подав клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів для подання додаткових доказів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2015 продовжено строк розгляду спору на 15 днів до 17.12.2015 та відкладено розгляд справи на 14.12.2015.

14.12.2015 представник відповідача (за первісним позовом) надав додаткові пояснення, в яких посилається на порушення при укладенні спірного договору ст. 228 Цивільного кодексу України (т.2 а.с.152-155).

Також, відповідач (за первісним позовом) зазначає, що ним було направлено позивачу (за первісним позовом) лист № 24.0.0/4-46689 від 16.07.2015, в якому він повідомив про розірвання договору в порядку п. 7.4 договору. Тому, відповідач (за первісним позовом) вважає, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 є розірваним з 22.08.2015.

14.12.2015 представник відповідача (за первісним позовом) надав клопотання про розгляд справи колегіально та про зобов'язання Служби безпеки України надати інформацію чи є предметом дослідження у рамках кримінальної справи № 761/29884/14-к обставини проведення тендеру/реєстрації щодо встановлення платіжного шлюзу, реєстраційні дані якого належать позивачу (за первісним позовом) та через який, можлива авторизація платежів та/або договірні відносини між третьою особою та позивачем (за первісним позовом) (т.2 а.с.158).

Клопотання обґрунтоване тим, що отримання судом вказаної інформації може бути враховано судом при вирішенні клопотання відповідача (за первісним позовом) про направлення матеріалів справи для перевірки до правоохоронних органів.

Розгляд даного клопотання відбувся у судовому засіданні 17.12.2015.

17.12.2015 представник позивача (за первісним позовом) подав заперечення на клопотання відповідача (за первісним позовом) про зобов'язання надання Службою безпеки України інформації та призначення колегіального розгляду. У цьому запереченні позивач (за первісним позовом) зазначає, що матеріали справи, що знаходяться в Службі безпеки України є матеріалами судового розгляду те не є ні встановленими , ні доведеними, тому суд не має права їх залучати в якості доказів.

Відповідно до частини 1 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача (за первісним позовом) в частині розгляду справи колегіально, оскільки справа не є складною для суду у розумінні статті 46 Господарського процесуального кодексу України, що потребує колегіального розгляду справи у складі трьох суддів.

Щодо клопотання відповідача (за первісним позовом) в частині зобов'язання Служби безпеки України надати інформацію, суд зазначає наступне.

Пунктом 4 статті 65 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя вчиняє в необхідних випадках такі дії по підготовці справи до розгляду, зокрема, зобов'язує сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи, їх посадових осіб виконати певні дії (звірити розрахунки, провести огляд доказів у місці їх знаходження тощо); витребує від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору, чи знайомиться з такими матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження.

Отже, суд може витребувати від особи, в тому числі й від Служби безпеки України певні відомості. Але, ці відомості повинні бути необхідні для вирішення спору, а не для вирішення клопотання відповідача (за первісним позовом) про направлення матеріалів справи для перевірки.

Відповідно до ч.1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Отже будь-яка інформація про розслідування кримінальної справи не може вплинути на розгляд господарської справи з огляду на ч.1 ст. 62 Конституції України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, тільки вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, але лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Завданням господарського судочинства є розгляд господарських справ, а не розгляд кримінальних справ. Господарський суд не має права та відповідних повноважень збирати докази, що виходять за межі предмету спору та/або стосуються дій чи бездіяльності осіб, які можуть бути підставою для притягнення таких осіб до кримінальної відповідальності.

З огляду на вищевказане, заявлене клопотання не підлягає задоволенню.

17.12.2015 представник відповідача (за первісним позовом) подав письмові пояснення, в яких зазначає, що наявність результату, а саме укладення договору інтернет-еквайрингу відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою, не вказує не те, що до цього призвели дії саме позивача (за первісним позовом).

17.12.2015 представник позивача (за первісним позовом) подав уточнення до позовної заяви, в яких зазначає період та суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача (за первісним позовом), а саме: з 18.07.2015 по 28.09.2015 у сумі 45 484,11 грн.

Частиною 4 статті 22 Господарського кодексу України встановлено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд розцінює вищезазначену заяву, як заяву про зменшення розміру позовних вимог та приймає її до розгляду.

17.12.2015 представник позивача (за первісним позовом) подав письмові пояснення, в яких пояснює що представляють собою послуги платіжного шлюзу та кому вони надаються. (т.2 а.с.163). Так, зокрема, позивач (за первісним позовом) посилається на договір про надання послуг № 01/110412 від 11.04.2012 (т.2 а.с.166), відповідно до якого третя особа доручає, а позивач (за первісним позовом) бере на себе зобов'язання надавати послуги, пов'язані з базами даних: підключення інформаційної системи третьої особи до процесингових центрів банків та систем електронних розрахунків через систему позивача (за первісним позовом). Тобто ці послуги не надаються відповідачу (за первісним позовом).

17.12.2015 представник третьої особи надіслав до господарського суду Дніпропетровської області письмові пояснення, в яких зазначає, що 19.04.2013 між відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою було укладено договір № ІЕ-1166, відповідно до якого третя особа з метою проведення оплати вартості товарів, послуг у мережі інтернет приймає до оплати платіжні картки покупців, а банк забезпечує технологічне обслуговування підприємства з виконання розрахунків з ним по операціях, які здійснені з використанням платіжних карток і перерахування коштів на поточний рахунок підприємства. Нормою пункту 1.2 договору встановлено, що цей договір укладений у відповідності та з урахуванням положень договору № 1087 від 27.01.2013 про співпрацю. Договір № ІЕ-1166 від 19.04.2013 є самостійним актом вираження вільного волевиявлення сторонами умов даного договору.

17.12.2015 представник третьої особи надіслав до господарського суду Дніпропетровської області додаткові пояснення, але інформація, яка зазначена в цих поясненнях не стосується предмету спору.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.12.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач (за зустрічним позовом) просить суд визнати недійсним договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013, посилаючись на недотримання при його укладенні ст.ст. 29-30 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 203, ст. ст. 228, 235 Цивільного кодексу України. Позивач (за зустрічним позовом) посилається на те, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 є удаваним правочином та його було укладено під примусом.

Водночас, позивач (за первісним позовом) ґрунтує свої вимоги на цьому договорі, тому суд перш за все повинен встановити чи відповідає спірний договір вимогам чинного законодавства та чи підлягає задоволенню зустрічний позов.

21.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" (агент) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (банк) було укладено договір про співпрацю № 1087 (а.с.38).

Відповідно до пункту 2.1 договору, сторони в порядку та на умовах, визначених цим договором, домовились здійснювати співробітництво в процесі надання банком послуг Інтернет-еквайрингу.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що агент зобовязується сприяти в залученні організацій, які мають бажання і можливість укладати договори Інтернет-еквайрингу на умовах, визначених банком. Банк, в свою чергу, зобовязується сплачувати агенту комісійну винагороду за надані послуги у розмірі та в порядку, передбаченому цим договором.

Згідно з пунктом 3.1 договору, агент приймає на себе зобовязання:

- проводити заходи по залученню організацій, які бажають приймати платіжні карти для оплати товарів (робіт, послуг) або організацій, які бажають отримувати від банку послуги щодо приймання платежів на їх користь через мережу банківських терміналів самообслуговування (п. 3.1.1 договору);

- дотримуватись встановленої банком процедури підписання договору Інтернет-еквайрингу, між банком та організацією (п.3.1.2 договору);

- надавати організації та клієнту технологічні послуги з обробки платіжних інструкцій за операціями із застосуванням платіжних карток та інформаційно-консультаційні послуги з приводу здійснення платежів із застосуванням платіжних карток, функціонування платіжних систем в Україні та порядку проведення трансакцій (п.3.1.3 договору);

- надавати підтримку організації по обслуговуванню платіжних карток в якості платіжних інструментів (п.3.1.4);

- здійснювати сервісне обслуговування організацій (п.3.1.5 договору);

- належним чином виконувати умови цього договору (п.3.1.6 договору).

Відповідно до пункту 3.2 договору, банк приймає на себе зобовязання:

- своєчасно повідомляти агента про прийняте банком рішення щодо укладення чи відмови в укладенні договорів Інтернет-еквайрингу між банком та організаціями, які були залучені агентом відповідно до умов цього договору (п.3.2.1 договору);

- належним чином виконувати умови цього договору (п.3.2.2 договору).

Пунктом 7.4 договору встановлено, що кожна із сторін може достроково розірвати даний договір, письмово повідомивши про це іншу сторону за 30 днів до запланованої дати розірвання. Повідомлення про розірвання договору має бути надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручено особисто з відміткою на копії листа про його одержання.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Позивач (за зустрічним позовом) як на одну з підстав визнання договору недійсним посилається на те, що його примусили до укладення спірного договору, відповідно волевиявлення з його боку не було вільним. Примус на думку позивача (за зустрічним позовом) полягав у тому, що третя особа відмовляла йому в укладенні договору, та примушувала звертатись до відповідача (за зустрічним позовом), уклавши відповідну агентську угоду. У якості доказів, які підтверджують ці обставини позивач (за зустрічним позовом) надає переписку між ним та ДП "Укрзалізниця", Державною адміністрацією залізничного транспорту України, Кабінетом міністрів України, Міністерством інфраструктури України, Державним підприємством "Головний Інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України".

У зв'язку з цим судом з'ясоване наступне.

Позивач (за зустрічним позовом) направив ДП "Укрзалізниця" лист № 20.1.0.0.0/7-1954 від 02.07.2010, в якому пропонує доопрацювати сервіс електронних залізничних квитків; надати для продажу електронних залізничних квитків розвинену інфраструктуру Приватбанку; забезпечити цілодобові консультації покупцям квитків на різних мовах в Contact-Центрі банку. Проект договору з цим листом не направлявся (т.1 а.с.130-131).

Будь-якої відповіді ДП "Укрзалізниця" до матеріалів справи позивачем (за зустрічним позовом) не надано.

Державна адміністрація залізничного транспорту України направила лист № ЦЗФ-11/12 від 30.03.2011 позивачу (за зустрічним позовом) у відповідь на лист № 20.10.0.0/7-657 від 17.02.2011, в якому зазначає, що для отримання повного опису технічного протоколу щодо можливості оформлення проїзних документів необхідно звернутись до головного розробника програмного забезпечення автоматизованих систем керування Укрзалізниці - Державного підприємства ОСОБА_5 та стосовно укладення угоди про співробітництво пропонує підготувати проект договору для опрацювання в державній адміністрації залізничного транспорту та прийняття відповідних рішень щодо подальшої роботи (т.1 а.с.132). Але сам лист № 20.10.0.0/7-657 від 17.02.2011 позивач (за зустрічним позовом) до матеріалів справи не надав.

Позивач (за зустрічним позовом) направив ДП "Укрзалізниця" лист № Э.24.0.0.0/4-9486 від 29.11.2012, в якому пропонує сервіс онлайн-оплати за картками VISA/MasterCard на web-сайті http://www.uz.gov.ua - як зручний спосіб оплати, оплату залізничних квитків через інтернет-банк Приват-24 фізичними та юридичними особами (т.1 а.с.133). При цьому проект договору надано не було.

Відповідь на цей лист було надано 02.01.2013 за № ЦЗ-1-8/3 від 02.01.2013, в якому зазначено, що позивач (за зустрічним позовом) може бути підключений до ПАК ЕПД ПП для продажу проїзних/перевізних документів: як агент з укладанням відповідного договору або субагент (підключитися до вже працюючого агента ДП "ГІОЦ Укрзалізниці"); як банк-екваєр, на рівних умовах з іншими банками, через єдиний платіжний шлюз ДП "ГІОЦ Укрзалізниці". Для організації сервісу онлан-оплати платіжними картками VISA/MasterCard необхідно укласти відповідний договір (т.1 а.с.135).

27.02.2013 листом № Э.74.0.0.0/3-3369 позивач (за зустрічним позовом) звернувся до третьої особи щодо підключення його до системи продажу квитків, як агента з укладанням відповідного договору (т1 а.с.136). Яку відповідь було надано на цей лист, та чи було її надано позивач (за зустрічним позовом) не зазначає.

25.03.2013 позивач (за зустрічним позовом) звернувся до Кабінету міністрів України інфраструктури України з листом № Э.74.0.0.0/3-4313, в якому просить розглянути питання організації продажу іменних білетів через позивача (за зустрічним позовом) (т.1 а.с.137).

Позивач (за зустрічним позовом) направив Міністерству інфраструктури України лист № Э.24.0.0.0/3-7211 від 17.04.2013, в якому просить розглянути питання якнайшвидшого підключення його до системи продажу квитків, як агента з укладанням відповідного договору (т.1 а.с.138).

Позивач (за зустрічним позовом) звернувся до Кабінету Міністрів України листом № Э.74.0.0.0/3-10112 від 18.06.2013, в якому просить розглянути питання підключення його до автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями Укрзалізниці, як агента з продажу квитків (т.1 а.с.139).

Отже, в матеріалах справи міститься лише один лист на адресу саме третьої особи щодо укладення договору. З наданих позивачем (за зустрічним позовом) письмових доказів не вбачається, що третя особа здійснювала будь-які дії, направлені на примушування позивача (за зустрічним позовом) на укладення спірного договору на певних умовах.

Позивач (за зустрічним позовом) вказує на те, що договір є удаваним. З цього приводу судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Позивач (за зустрічним позовом) не може зазначити, який саме удаваний правочин він уклав з відповідачем (за зустрічним позовом). Причому, суд враховує, що удаваний правочин вчиняється з метою приховання обома сторонами іншого правочину. Отже, при укладенні удаваного правочину на це повинна бути спрямована воля обох сторін, а саме намагання приховати за допомогою одного правочину інший. Оскільки позивач (за первісним позовом) не може визначитись з тим, який правочин він приховував, його доводи в цій частині є необґрунтованими.

Позивач зазначає, що спірний договір не відповідає ст.ст. 29-30 Господарського кодексу України, тобто договір порушує економічну конкуренцію.

Щодо цієї підстави позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 29 Господарського кодексу України, зловживанням монопольним становищем вважаються: нав'язування таких умов договору, які ставлять контрагентів у нерівне становище, або додаткових умов, що не стосуються предмета договору, включаючи нав'язування товару, не потрібного контрагенту; обмеження або припинення виробництва, а також вилучення товарів з обороту з метою створення або підтримки дефіциту на ринку чи встановлення монопольних цін; інші дії, вчинені з метою створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) суб'єктів господарювання; встановлення монопольно високих або дискримінаційних цін (тарифів) на свої товари, що призводить до порушення прав споживачів або обмежує права окремих споживачів; встановлення монопольно низьких цін (тарифів) на свої товари, що призводить до обмеження конкуренції.

Статтею 30 Господарського кодексу України встановлено, що неправомірними угодами між суб'єктами господарювання визнаються угоди або погоджені дії, спрямовані на: встановлення (підтримання) монопольних цін (тарифів), знижок, надбавок (доплат), націнок; розподіл ринків за територіальним принципом, обсягом реалізації чи закупівлі товарів, їх асортиментом або за колом споживачів чи за іншими ознаками - з метою їх монополізації; усунення з ринку або обмеження доступу до нього продавців, покупців, інших суб'єктів господарювання.

Частинами 1 та 6 ст. 40 Господарського кодексу України встановлено, що державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом. Антимонопольний комітет України та його територіальні відділення у встановленому законом порядку розглядають справи про недобросовісну конкуренцію та інші справи щодо порушення антимонопольно-конкурентного законодавства, передбачені законом.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет" антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Пунктами 1, 2, 4, 11 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет" передбачено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Згідно з п.2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет" у сфері здійснення контролю за узгодженими діями, концентрацією Антимонопольний комітет України має повноваження приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію, надавати висновки, попередні висновки стосовно узгоджених дій, концентрації, висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Частиною 4 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет" встановлено, що здійснення іншими органами державної влади повноважень Антимонопольного комітету України, передбачених пунктами 1 - 4 і 11 частини першої, пунктами 1, 2 і 4 частини другої, пунктами 11 - 13, 15 і 16 частини третьої цієї статті, не допускається.

Отже, ч. 4 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет" забороняє іншим органам державної влади в тому числі й суду визначати монопольне становище, вчинення антимонопольних узгоджених дій та надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист конкуренції.

Відповідно зловживання монопольним становищем, вчинення антимонопольних узгоджених дій, повинні бути підтвердженими належними та допустимими доказами - рішеннями та/або розпорядженнями Антимонопольного комітету України чи його територіальних відділень.

Відповідач надав суду звернення до Антимонопольного комітету України (т.2 а.с.156-160), але відповідного рішення Антимонопольного комітету України не надав.

Судом також встановлено, що послуги платіжного шлюзу надаються позивачем (за первісним позовом) третій особі за договором № 01/110412 від 11.09.2012 (т.2 а.с.166). Стороною цього договору відповідач (за первісним позовом) не являється. Тому ствердження відповідача (за первісним позовом) про нав'язування йому послуг платіжного шлюзу спростовуються матеріалами справи. Що стосується дотримання законодавства в сфері державних закупівель при укладенні договорів третьою особою, в тому числі й з позивачем (за первісним позовом) то ці питання не стосуються предмету даного спору.

Отже, порушення при укладенні спірного договору ст.ст. 29-30 Господарського кодексу України не доведено позивачем (за зустрічним позовом) належними та допустимими докази.

Позивач (за зустрічним позовом) вказує на те, що спірний договір порушує публічний порядок, тобто є нікчемним в силу ст. 228 Цивільного кодексу України. В обґрунтування своїх вимог в цій частині позивач (за зустрічним позовом) посилається на те, що частину державних грошей отримувало недержавне підприємство за завищеними цінами, яке уникло тендерних процедур для цього. Тобто, на момент укладання угоди позивач (за зустрічним позовом) міг тільки здогадуватися, що саме відповідач (за зустрічним позовом) робив з цими грошима, міг частину грошей повернути ДП "Укрзалізниця" у формі послуг, а міг збагатити своїх акціонерів.

Надаючи оцінку цим обставинам про які зазначає позивач (за зустрічним позовом), суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно частини 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач (за зустрічним позовом) жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що зустрічна позовна вимога про визнання недійсним договору про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно первісного позову суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, 21.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" (агент) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (банк) було укладено договір про співпрацю № 1087.

Відповідно до пункту 2.1 договору, сторони в порядку та на умовах, визначених цим договором, домовились здійснювати співробітництво в процесі надання банком послуг Інтернет-еквайрингу.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що агент проводить переговори з організацією на предмет обслуговування організації в банку та укладення договору інтернет - еквайрингу між банком та організацією.

Згідно з пунктом 4.2 договору, у випадку позитивного рішення організації щодо обслуговування в банку та укладення договору інтернет-еквайрингу, агент передає організації типовий договір інтернет еквайрингу на підписання та перелік документів, які необхідно передати в банк. При цьому в договорі інтернет-еквайрингу має бути посилення про приналежність організації до агента.

Відповідно до пункту 4.3 договору, організація передає агенту два примірники договору інтернет еквайрингу, підписані уповноваженими особами та завірені мокрою печаткою організації та копії документів згідно додатку 5 до даного договору.

Агент передає до установи Банку з супровідним листом підписані організацією договори та документи, зазначені в додатку 5 до даного договору (пункт 4.4 договору).

Пунктом 4.5 договору встановлено, що банк приймає рішення про укладання або відмову в укладенні договору інтернет еквайрингу згідно внутрішніх процедур банку та надає відповідь агенту протягом 10 банківських днів з дати отримання від агента документів, передбачених п. 4.4. цього договору.

Згідно з пунктом 5.1 договору, розрахунки з агентом здійснюються за результатами діяльності організацій, які були залучені агентом.

Відповідно до пункту 5.2 договору, розмір винагороди, яка сплачується агенту визначається як різниця між комісією, яка встановлена для агента та зазначена в додатку 1 до даного договору та комісією, яку сплачує банку організація по договорах інтернат -еквайрингу по кожній організації окремо, яку агент залучив на обслуговування в банк.

Базою для розрахунку винагороди агенту є сума платежів, які були прийняті організаціями за звітний період відповідно до укладених договорів інтернет еквайрингу між банком та організаціями (пункт 5.3 договору).

Пунктом 5.4 договору передбачено, що підставою для здійснення банком виплати винагороди агенту є підписаний сторонами акт наданих послуг. Акт наданих послуг складається банком, та передається агенту на підписання не пізніше 10-ого числа місяця, що слідує за звітним. В акті наданих послуг зазначається платежі, які були прийняті організаціями за звітний період відповідно до договорів інтернет еквайрингу між банком та організаціями, та розмір комісійної винагороди, що належить до сплати агенту.

Згідно з пунктом 5.5 договору, виплата агенту винагороди здійснюється банком в національній валюті протягом 5 робочих днів після підписання сторонами акту надання послуг. Виплата агенту винагороди здійснюється шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок агента, зазначений в такому акті.

Так, 19.01.2013 між Державним підприємством "Головний інформаціно-обчислювальний цент Державної адміністрації залізничного транспорту України" (підприємство) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (банк) було укладено договір № ІЕ 1166 (т.1 а.с.48).

Пунктом 1.1 договору № ІЕ 1166 встановлено, що цей договір регулює відносини підприємства й банка, згідно з якими підприємство з метою проведення оплати вартості товарів, послуг у мережі Інтернет приймає до оплати платіжні картки покупця, а банк забезпечує технологічне обслуговування підприємства з виконання розрахунків з ним по операціях, які здійснені з використанням платіжних карток і розрахунків з ним по операціях, які здійснені з використанням платіжних карток і перерахування коштів на поточний рахунок підприємства.

Відповідно до пункту 1.2 договору № ІЕ 1166, якість послуг, наданих банком за цим договором повинна відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, які регулюють операції з використанням платіжних карток. Цей договір укладений у відповідності та з урахуванням положень договору № 1087 від 21.01.2013 про співробітництво, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ".

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що з часу укладення договору та до червня 2015 відповідач (за первісним позовом) сплачував позивачу (за первісним позовом) винагороду за договором про співпрацю № 1087 від 21.01.2013. Заборгованість відповідача (за первісним позовом) перед позивачем (за первісним позовом) утворилась лише за червень 2015 та складає 623 073,54 грн.

Відповідач (за первісним позовом) заперечує щодо виконання позивачем (за первісним позовом) умов вказаного договору, посилаючись на те, що позивач (за первісним позовом) не може довести виконання ним п.п. 4.1 4.3 договору. Але оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість заперечень відповідача (за первісним позовом).

Так, виконання позивачем (за первісним позовом) умов договору про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 підтверджується, зокрема, тим, що відповідач (за первісним позовом) на протязі 2013-2015 виконував цей договір, сплачуючи позивачу комісійну винагороду. Крім того, у п. 2.1 договору № ІЕ 1166 від 19.04.2013, який укладений між відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою є посилання на договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013.

Також позивач (за зустрічним позовом) не надав суду доказів які б підтверджували, що укладення договору з третьою особою стало наслідком зусиль саме позивача (за зустрічним позовом), а не відповідача (за зустрічним позовом).

Оскільки сторони вільно визначили зміст пункту 2.1 договору № ІЕ 1166 від 19.04.2013, суд вважає, що це є підтвердженням того, що договір між відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою було укладено у звязку з виконанням позивачем (за первісним позовом) умов договору про співпрацю № 1087 від 21.01.2013.

Також, позивач (за первісним позовом) надав разом із позовом договір з усіма додатками, укладеними відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою. Наявність й нього цього договору також опосередковано вказує на те, що позивач (за первісним позовом) мав відношення до укладення договору між відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою.

Відповідачем (за первісним позовом) акт наданих послуг за червень 2015 не складено, не підписано та позивачу (за первісним позовом) не передано на підписання. Розмір винагороди за червень 2015 підтверджено третьою особою та відповідає п.5.2 договору.

Відповідачем (за первісним позовом) суму заборгованості у розмірі 623 073,54 грн. не оплачено, що і є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 301 Господарського кодексу України, відповідно до агентського договору комерційний агент одержує агентську винагороду за посередницькі операції, що здійснені ним в інтересах суб'єкта, якого він представляє, у розмірі, передбаченому договором. Агентська винагорода виплачується комерційному агенту після оплати третьою особою за угодою, укладеною з його посередництвом, якщо інше не передбачено договором сторін. Суб'єкт, якого представляє комерційний агент, розраховує винагороду, на яку має право комерційний агент, відповідно до розмірів і строків, передбачених договором сторін.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 5.5 договору, строк оплати є таким, що настав.

Станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості від представників сторін не надійшло.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача (за первісним позовом) щодо стягнення з відповідача (за первісним позовом) 623 703,54 грн. підлягають задоволенню.

У звязку з тим, що відповідач (за первісним позовом) прострочив виконання грошового зобовязання, позивачем (за первісним позовом) нараховано пеню за період з 18.07.2015 по 28.09.2015 у сумі 45 484,11 грн. та штраф у розмірі 43 615,15 грн.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Тобто, нарахування неустойки, пені та штрафу, можливе лише на підставі договору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн.

Відповідно до пункту 6.3 договору, у разі несвоєчасного виконання сторонами своїх грошових зобов'язань за цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені (т.2 а.с.162), судом встановлено, що вимоги позивача (за первісним позовом) щодо стягнення з відповідача (за первісним позовом) пені у розмірі 45 484,11 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зі змісту договору вбачається, що сторони не передбачили нарахування штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем (за первісним позовом) своїх зобов'язань щодо оплати послуг.

В обґрунтування своїх вимог в частині стягнення штрафу позивач (за первісним позовом) посилається на ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг).

Оскільки, жодна зі сторін не є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, порушення не пов'язане з виконанням державного контракту та не фінансується з Державного бюджету України, суд не вбачає підстав для задоволення позову у цій частині.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача (за первісним позовом) штрафу у сумі 43 615,15 грн. слід відмовити.

В ході судового розгляду, представник відповідача (за первісним позовом) подав клопотання, в якому просить суд зупинити провадження у справі на підставі п.2 ч.2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України та матеріали справи направити для перевірки до слідчих органів.

Клопотання обґрунтовано тим, що договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013 був вчинений під тиском, шляхом вимагання вчинення дій, які зашкодили інтересам відповідача (за первісним позовом), а тому такі дії містять ознаки злочину передбачені ст. 206 Кримінального кодексу України.

Також обґрунтовує свою позицію тим, що аналогічні рішення за аналогічних обставин прийняв господарський суд м. Києва по справі № 910/26059/14 та надав відповідні ухвали.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою, зокрема, у випадках надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування.

Суд не вбачає підстав для задоволення цього клопотання з таких підстав.

В матеріалах справи не міститься доказів, які б підтверджували ті обставини, на які посилається відповідач (за первісним позовом).

Відповідно до ч.1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, як вже зазначалось, завданням господарського судочинства є розгляд господарських справ, а не розгляд кримінальних справ. Господарський суд не має права та відповідних повноважень збирати докази, що виходять за межі предмету спору та/або стосуються дій чи бездіяльності осіб, які можуть бути підставою для притягнення таких осіб до кримінальної відповідальності.

Якщо сторона вважає, що в діях посадових осіб позивача та третьої особи є склад будь-якого злочину, особа має право в порядку встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України подати заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Протягом дії договору та на час розгляду справи відповідач (за первісним позовом) таким правом не скористався.

Всі обставини про які зазначає у клопотанні відповідач (за первісним позовом) виходять за межі предмету спору по даній справі та не можуть бути зясовані господарським судом у межах наданої йому компетенції.

Щодо ухвал господарського суду м. Києва по справі № 910/26059/14 суд зазначає наступне.

Судом по справі № 910/26059/14 було винесено ухвалу від 05.02.2015 про надіслання до Головного слідчого управління Служби безпеки України матеріалів для здійснення перевірки щодо наявності у діях посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" та Державного підприємства "Головний Інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України" ознак злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (т.2 а.с.101-103).

Ухвала суду була обґрунтована тим, що в матеріалах судової справи наявні два договори, які однакові за предметом та протилежні за економічним змістом, тобто один з них є оплатним, а інший безоплатним договором № 01/300812 від 30.08.2012 з додатками. При цьому, обидва договори підписані посадовими особами сторін у справі (зокрема, керівником відповідача).

Отже, обставини справи та докази, які спричинили винесення господарським судом м. Києва ухвали від 23.01.2015 та від 05.02.2015 цілком відрізняються від обставин даної справи.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача (за первісним позовом) про зупинення провадження у справі та направлення матеріалів справи для перевірки до слідчих органів.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні первісного позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача (за первісним позовом) становить 10 028,36 грн.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при відмові в зустрічному позові судові витрати покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 85, 115 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" (03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 55; ідентифікаційний код 34891802) - 623 073,54 грн. суму прострочення платежу по невиконаному зобовязанню, 45 484,11 грн. пеню, 10 028,36 грн. судовий збір, про що видати наказ.

В іншій частині первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 22.12.2015.

Суддя ОСОБА_6