ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.12.2015 Справа № 907/1079/15

За позовною заявою прокурора міста Ужгорода, м. Ужгород

до відповідача1 Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача2 Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача3 ТОВ "Ужгород-маркет", м. Луцьк

про визнання частково недійсними рішень Ужгородської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки

Суддя Русняк В.С.

Представники, присутні в судовому засіданні:

від позивача - ОСОБА_1І - прокурор відділу прокуратури Закарпатської області від відповідача1 - ОСОБА_2, довіреність № 03-17/358 від 06.01.2015року ;

від відповідача2 - ОСОБА_2, довіреність №24-12/3 від 05.01.2015року;

від відповідача3 - ОСОБА_3 - адвокат;

Суть спору: прокурор міста Ужгорода, м. Ужгород звернувся з позовною заявою до відповідача1 Ужгородської міської ради, м. Ужгород до відповідача2 Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород до відповідача3 ТОВ "Ужгород-маркет", м. Луцьк про визнання частково недійсними рішень Ужгородської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки

У судовому засіданні 16.12.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Прокурором міста Ужгорода заявлено позов до Ужгородської міської ради, м. Ужгород, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород, ТОВ "Ужгород-маркет", м. Луцьк про визнання незаконними та скасування п.1 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 26.01.2007р. за №222 "Про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької" ТОВ "Ужгород-маркет"; п. 1.50 рішення 4 Ужгородської міської ради 5 скликання від 23.11.2007року за №531 "Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок", яким затверджено проект землеустрою та передано в оренду земельну ділянку ТОВ "Ужгород-маркет" площею 6,0 га для будівництва зони відпочинку та торгово-розважального центру по вул. Заньковецької в. м. Ужгород; про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки б/н від 05.12.2007 укладений між управлінням майном міста Ужгородської міської ради в особі начальника управління ОСОБА_4 та ТОВ "Ужгород-маркет" про оренду земельної ділянки площею 60000 кв.м., вартістю 74124000,00 грн., що знаходиться в місті Ужгород по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15) за кадастровим номером :18:001:0044; про зобов'язання ТОВ "Ужгород-маркет" звільнити земельну ділянку за кадастровим номером :18:001:0044 площею 60000 кв.м., вартістю 74124000,00 грн., що знаходиться в місті Ужгород по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15) та повернути її до земель Ужгородської міської ради.

Підставою для звернення прокурора з позовом стало те, що на підставі довідки, одержаної від Державної інспекції сільського господарства 22.09.2015року йому стало відомо, що рішенням Ужгородської міської ради від 26.01.2007року №222 № Про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької ТОВ "Ужгород-маркет" затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки. Вказане рішення згідно довідки прийнято всупереч вимог земельного законодавства. Підставою для представництва прокурором у даній справі інтересів держави є те, що при прийнятті рішення про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької яким затверджено матеріали земельної ділянки та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки. На виконання зазначеного рішення 05.12.2007року між управлінням майном міста Ужгородської міської ради ( на даний час Департамент міського господарства Ужгородської міської ради) та ТОВ "Ужгород-маркет" було укладено договір оренди земельної ділянки площею 60000 кв.м., що знаходиться в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15) порушено вимоги земельного та містобудівного законодавства. Враховуючи те, що органи Державної інспекції сільського господарства України не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про визнання протиправним та недійсним рішень ради, прокуратура в силу вимог ст. 121 Конституції України , ст. 29 Господарського процесуального кодексу України та ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру", наділена повноваженнями щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави та набуває статусу позивача.

До початку судового засідання прокурором в порядку ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України подано клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу (заява вх. № 02.5.114/17618/15 від 09.12.2015року).

Клопотання судом задоволено.

Відповідач1- Ужгородська міська рада в судовому засіданні подав заяву №03-17/455 від 16.12.2015року про визнання позову та відкликання клопотання свого представника про залишення позовної заяви без розгляду та заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідач2- Департамент міського господарства Ужгородської міської ради в судовому засіданні подав заяву №24.01-12/2899 від 16.12.2015року про визнання позову та відкликання клопотання свого представника про залишення позовної заяви без розгляду та заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідач3 - ТОВ "Ужгород-маркет" в судовому засіданні подав пояснення по суті заявлених вимог та заяву про застосування строків позовної давності і просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та уповноважених представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради №222від 26.01.2007року "Про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької ТОВ "Ужгород-маркет" (Відповідч3) було затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки.

На підставі вказаного рішення ТОВ "Ланд Ком" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 6,0 га ТОВ "Ужгород-маркет" для будівництва зони відпочинку та озеленення в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15).

Рішенням 4 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання №531 від 23.11.2007року "Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок" ТОВ "Ужгород-маркет" було затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 6,0 га для будівництва зони відпочинку та торгово-розважального центру в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15).

На виконання вищезазначеного рішення 05.12.2007року між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради в особі начальника Управління ОСОБА_4 та ТОВ "Ужгород-маркет" укладено договір оренди земельної ділянки площею 60000 кв. м., що знаходиться в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15). Договір зареєстрований Закарпатською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України" про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.12.2007року за № -187.

Відповідач3 - ТОВ "Ужгород-маркет" в поданому суду поясненні вказує на те, що будівництво на спірній земельній ділянці не розпочато через вкрай несприятливу економічну ситуацію в країні, проте, орендна плата регулярно сплачується. Зокрема, з урахуванням умов Додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 05.12.2007року ( 06.05.2015року) якою збільшено в 36 разів розмір орендної плати, з 2009року товариством сплачено 1341155,00 грн. орендної плати. Борги та прострочення сплати відсутні.

ТОВ "Ужгород-маркет" є добросовісним набувачем права платного користування земельної ділянкою та своєчасно у відповідності до умов договору оренди поповнює міський бюджет та не вбачає у діях товариства жодного з порушень на які посилається позивач у позовній заяві.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно приписів ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу тощо.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України (у редакції на момент прийняття спірного рішення) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії : землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів держаної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень ( ч.1 ст. 20 Земельного кодексу України).

Так, Українським класифікатором цільового використання землі, затвердженим листом Держкомзему України від 24 квітня 1998року № 14-1-7/1205 до земель населених пунктів віднесені зокрема і землі рекреаційного призначення ( п.1.17, п.п. 4.3).

Згідно ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд , інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням держаних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови ( ч. 1 ст. 39 Земельного кодексу України).

Положенням ст. 50 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

За статтею 3 Закону України "Про планування та забудову територій", рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури.

Статтею 1 Закону України "Про планування та забудову територій", який діяв в момент прийняття оскаржуваного рішення та укладання спірного договору, передбачено, що містобудівною документацією, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, є генеральний план населеного пункту.

Згідно викопіювання з генерального плану міста Ужгорода, оспорюваної земельної ділянки будівництво зони відпочинку та озеленення не передбачено (фактично зони установ відпочинку та туризму - КВТ), натомість передбачено тільки зони об'єктів природно-заповідного фонду (Р-1), рекреаційні зони активного відпочинку (Р-2), рекреаційні зони озеленених територій загального користування (Р-3), рекреаційні зони обмеженого користування (Р-4).

Таким чином, прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження прийнято всупереч вимогам ст. 20 Земельного кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про планування та забудову територій".

Про віднесення оспорюваної земельної ділянки до земель рекреації підтверджується також і викопіюванням із генерального плану міста Ужгорода.

Отже, в силу вищенаведених вимог законодавства, земельна ділянка станом на прийняття рішення належала до земель рекреаційного призначення.

Згідно матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Ужгород-маркет" для будівництва зони відпочинку та озеленення в місті Ужгороді по вулиці Заньковецької (кадастровий номер :18:001:0044), який затверджено рішенням 4 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання від 23.11.2007року за № 531 "Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок", встановлено, що земельна ділянка була відведена із зміною цільового використання земельної ділянки на землі житлової та громадської забудови, а саме для комерційного використання з кодом цільового використання 1.11.6.

Дане також підтверджується і тим, що в самому рішенні міститься посилання саме на ст. 40 Земельного кодексу України (Розділ житлової та громадської забудови), а також те, що згідно зі статтею 1 Закону України "Про землеустрій" цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Тобто, затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки, порушуючи при цьому частини 1, 2 статті 20 Земельного кодексу України та, відповідно, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про планування та забудову територій".

Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання ( передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Крім того, ст. 6 Закону України "Про оренду землі" ( в редакції станом на момент укладення договору) передбачено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України , цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 вказаного Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно о умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 15 Закону, істотними умовами договору оренди землі є : об'єкт оренди, строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру. індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

При цьому, відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Разом з тим, договором, укладеним 05.12.2007 між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради в особі начальника Управління ОСОБА_4 та ТОВ "Ужгород-маркет" укладено договір оренди земельної ділянки площею 60000 кв. м., що знаходиться в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15), не узгоджено умов збереження стану об'єкта оренди.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цьому кодексу , іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З аналізу вищенаведених норм слідує висновок, що відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", зокрема, умов збереження стану об'єкта оренди, є підставою для визнання недійсним такого договору оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" ( така ж правова позиція викладена у постановах ВСУ від 18 липня 2012р. № 6-77цс12, від 04.04.2012року № 21цс12.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора, що оспорювані акти місцевого самоврядування та укладений на їх виконання правочини суперечить та не відповідають земельному законодавству ( в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних рішень та укладеного договору).

Між тим, відповідач3 - ТОВ "Ужгород-маркет"вказує на пропуск прокурором строку позовної давності щодо заявлених вимог, тому просить суд його застосувати та відмовити в позові, внаслідок спливу строку позовної давності про що подав заяву.

Згідно ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

У відповідності до положень ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.п. 4.1 п. 4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня , коли порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Абзац 2 п.п. 4.1 п. 4 зазначеної Постанови визначено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор ( частина друга ст. 29 Господарського процесуального кодексу України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Згідно із п. 2 Наказу Генеральної прокуратури України від 19.09.2005року №3 "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів" з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосування законів, керуючись ст. 15 Закону України "Про прокуратуру", наказано забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що було обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру"діючого на час прийняття оспорюваних рішень призводить до наслідків визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Згідно із мотивувальною частиною Постанови Судової палати у цивільних та господарських справах верховного Суду України від 29.10.2014року № 6-152цс14 визначено наступне: норма частини першої ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Оскільки, відповідачем1 та відповідачем2 були надані докази про обізнаність прокуратури м. Ужгорода про оскаржувані рішення, а саме листом від 26.03.2007р. № 1854/02-4 прокуратурі передано копії рішень 8,9,10,11,12 пленарних засідань 4 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання від 26.01.2007року про що є відмітка в журналі обліку врученої кореспонденції. Листом від 24.03.2008року Ужгородською міською радою, прокуратурі міста Ужгорода надіслано копії рішень 26-37 пленарних засідань 4 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання, що підтверджується копією сторінки журналу обліку врученої кореспонденції з відміткою прокуратури про отримання.

Таким чином, прокуратура міста Ужгорода була обізнана про прийняття оскаржуваних рішень ще в 2007-2008роках.

Отже, початок перебігу позовної давності щодо оскарження п. 1 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 26.01.2007року №222 починається з 26.03.2007року, а щодо рішення від 23.11.2007року №531 починається з 24.03.2008року. Прокурор звернувся з позовом тільки 05.10.2015року.

Враховуючи вищевикладене, а також правові позиції Верховного Суду України в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, внаслідок спливу строку позовної давності.

Доводи прокурора в додаткових письмових поясненнях не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, спростовуються вищенаведеним та зазначеним нормативним врегулюванням спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в розмірі 4872,00 покладається на прокуратуру міста Ужгорода.

Керуючись ст. ст. 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з прокуратури міста Ужгорода (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Небесної Сотні, 6) в доход Державного бюджету України (банк отримувача ГУДКУ у Закарпатській області, МФО 812016, отримувач коштів державний бюджет м. Ужгород 22030001; рахунок отримувача 3002; код отримувача 38015610) суму 4872,00 грн. (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві грн. 00 коп.) судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 21.12.2015.

Суддя Русняк В.С.