ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2015 р. Справа № 908/5021/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., судді Івакіна В.О., Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 13.01.2015 р.)

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№5065З/1-8) на рішення господарського суду Запорізької області від 03 лютого 2015 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Фуд", м. Донецьк

про стягнення заборгованості, розірвання договору та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "ОТП Лізинг", звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ "Міко-Фуд" 101 242,03 грн., у т.ч. 94 305,79 грн. основної заборгованості зі сплати лізингових платежів за період з 26.05.2014 р. по 21.10.2014 р., 1068,48 грн. збитків від інфляції, 657,41 грн. процентів річних, 5 210,35 грн. пені; розірвати договір фінансового лізингу № 1242-FL від 19.11.2013 р. та повернути предмет лізингу.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.02.2015 р. у справі № 908/5021/14 (суддя Топчій О.А.) позов задоволено.

Відповідач, ТОВ "Міко-Фуд", з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення прийнято за відсутності всебічного, повного та обєктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення господарського суду скасувати повністю, справу направити на новий розгляд в суд першої інстанції.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 р. рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2015 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.10.2015 р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 р. скасовано, справу направлено для нового розгляду до суду апеляційної інстанції.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зокрема, зазначає, що сертифікат ТПП України засвідчує настання у відповідача обставин непереборної сили з 28.07.2014 р., тоді як заборгованість виникла з 26.05.2014 р. Просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач свого представника в судове засідання вдруге не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обовязок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за №75. Незявлення в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, тому справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши у судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2013 р. між ТОВ ОТП Лізинг (лізингодавець) та ТОВ "МІКО-ФУД" (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 1242-FL, відповідно до умов якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу зобов'язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно, наведене у специфікації, яка є додатком 1 до договору, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі з умовами договору (т. 1 а.с. 9-18).

Згідно з п. 1.2 договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу згідно з графіком сплати лізингових платежів та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізинга за формою, встановленою лізингодавцем.

Пунктами 1.5, 1.6 договору зазначено, що строк (термін), місце передачі та загальна вартість предмета передачі зазначаються в специфікації.

Актом приймання-передачі від 09.12.2013 р., що є невід'ємною частиною договору, лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу, а саме: сідельний тягач МАN ТGS 21.400 4x2 ВLS-WW, рік виробництва 2012, країна-виробник - Німеччина, шасі № WMA06WZZ7DM607758, загальною вартістю 804832,68 грн. (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до п. 6.1 договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі відповідно до договору.

Додатковою угодою №1 від 09.12.2013 р. до договору було змінено додаток 2

до договору та викладено його у новій редакції. Вказаним додатком сторони врегулювали графік сплати лізингових платежів, відповідно до умов якого черговий лізинговий платіж повинен відбуватися до 25 числа кожного місяця. (т. 1 а.с. 19).

Пунктом 6.6 договору передбачено, що кожний черговий лізинговий платіж лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати не пізніше дати, вказаної в додатку 2.

Відповідно до п. 6.11 договору усі платежі лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати у національній валюті (гривнях) відповідно до договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця.

Датою оплати вважається дата надходження коштів, перерахованих лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця.

В пункті 6.14 договору сторони узгодили, що всі суми, одержані лізингодавцем від лізингоодержувача або третьої особи за лізингоодержувача, будуть зараховуватись в наступному порядку: 1) погашення неустойки (пені, штрафів); 2) сплата прострочених інших платежів за договором; 3) погашення прострочених лізингових платежів (починаючи з суми найдавнішої несплати); 4) сплата поточних лізингових платежів. Лізингодавець має право змінювати порядок погашення заборгованості, якщо останній вважає це за необхідне.

Лізингоодержувач свої зобовязання за договором не виконав, починаючи з 26.05.2014 р. перестав здійснювати лізингові платежі, у звязку з чим у останнього станом на 21.10.2014 р. виникла заборгованість в розмірі 94 305,79 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення ТОВ "ОТП Лізинг" до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з ТОВ "Міко-Фуд" 94 305,79 грн. основної заборгованості зі сплати лізингових платежів за період з 26.05.2014 р. по 21.10.2014 р., 1068,48 грн. збитків від інфляції, 657,41 грн. процентів річних, 5 210,35 грн. пені. Крім того, просив розірвати договір фінансового лізингу № 1242-FL від 19.11.2013 р. та повернути предмет лізингу.

В обґрунтування позову ТОВ "ОТП Лізинг", зокрема, посилається на положення Закону України Про фінансовий лізинг, ст. 526, 625, 651 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, п.п. 7.1.1, 7.2, 8.1, 8.2, 8.14, 9.2.1. договору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач суттєво порушив умови договору щодо своєчасної оплати лізингових платежів, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 94305,79 грн., інфляційних в розмірі 1068,48 грн., 3% річних в сумі 657,41 грн., пені в сумі 5210,35 грн., а також визнав вимоги позивача щодо розірвання договору та повернення предмету лізингу законними, обґрунтованими, документально підтвердженими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду Запорізької області щодо задоволення позову в частині стягнення суми основного боргу, розірвання договору лізингу та повернення предмету лізингу, виходячи з наступного.

Предметом спору у даній справі є правовідносини, що виникли на підставі договору фінансового лізингу №1242-FL від 19.11.2013 р., які регулюються положеннями Закону України Про фінансовий лізинг та відповідними нормами Цивільного та Господарського кодексів України.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця постачальника відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, за період з 26.05.2014 р. по 21.10.2014 р. нарахування за лізинговими платежами склали 118 311,19 грн.

Проте, починаючи з 26.05.2014 р. по 21.10.2014 р. відповідачем було сплачено лише 48 311,20 грн., з яких позивачем, відповідно до п. 6.14 договору, за вказаний період було зараховано 23 333,54 грн. Різниця була направлена на погашення простроченої заборгованості та пені, що виникли до 26.05.2014 р.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач свої зобовязання в частині оплати лізингових платежів не виконав в повному обсязі, відповідно до графіку, в звязку з чим у ТОВ Міко-Фуд виникла заборгованість перед ТОВ ОТП Лізинг по сплаті лізингових платежів за період з 26.05.2014 р. по 21.10.2014 р. в розмірі 94 305,79 грн.

Так, долученими до матеріалів справи доказами, а саме: розрахунком розміру простроченої заборгованості за період з 25.04.2014 р. по 25.07.2014 р., довідкою Святошинського відділення АТ "ОТП Банк" за вих. №031/2-2009 від 28.10.2014р., підтверджується факт порушення відповідачем строків сплати лізингових платежів, передбачених умовами договору фінансового лізингу №12-L від 21.08.2010 р. та графіком сплати лізингових платежів, як невід'ємного додатку №1 до даного договору.

В матеріалах справи відсутні докази в спростування наявності вказаної заборгованості, відповідачем не надані докази на підтвердження здійснення оплати за договором фінансового лізингу № 1242-FL від 19.11.2013 р. протягом спірного періоду.

За таких обставин, керуючись положеннями Закону України Про фінансовий лізинг, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем своїх зобовязань щодо передачі предмету лізингу та його отримання відповідачем, останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобовязань щодо оплати лізингових платежів відповідно до узгодженого графіку, або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 94305,79 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді інфляційних втрат в розмірі 1068,48 грн., 3% річних в сумі 657,41 грн. та пені в сумі 5210,35 грн., виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, укладаючи договір, сторони мають право самостійно визначити, при настанні яких обставин вони будуть звільнені від відповідальності за невиконання зобов'язань за договором (ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України).

Частиною 4 ст. 219 Господарського кодексу України закріплено, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини.

Пунктом 10.1 договору фінансового лізингу №1242-FL від 19.11.2013 р. передбачено, що сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання своїх зобовязань за договором, якщо вказані затримки виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До обставин непереборної сили належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами своїх зобовязань за договором. По закінченні дії обставин непереборної сили сторони зобовязані виконати свої зобовязання за договором в повному обсязі.

В апеляційній інстанції відповідач просить звільнити його від відповідальності внаслідок настання невідворотних обставин, які виникли після укладення договору та не залежать від волі сторін договору у зв'язку з форс-мажорними обставинами (проведення антитерористичної операції, зокрема, у Донецькій області).

Відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Наведений припис встановлює дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності, а саме: випадок та непереборна сила. При цьому, доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов'язання, саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Пункт 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України передбачає ознаки непереборної сили та визначає, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Тобто, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. З наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання за ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: наявність обставини непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв'язок між цією обставиною і понесеними збитками.

До обставин непереборної сили відносять, як правило, стихійні природні явища (землетрус, повінь, шторм тощо), а також суспільні явища (воєнні дії, страйки, введення мораторію та інше.).

Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 р. "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" розпочато Антитерористичну операцію (АТО) на території Луганської та Донецької областей.

Колегією суддів встановлено, що ТОВ "Міко-Фуд" розташовано в м. Донецьку, яке включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється АТО, затвердженому Розпорядженням КМУ від 30.10.2014 р. за № 1053.

Таким чином, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у Донецькій області України лізингові платежі здійснювались відповідачем з затримкою, тобто, у відповідача відсутня можливість виконувати своєчасно і в повному обсязі свої договірні зобов'язання.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно п. 10.2. договору сторони зобов'язані письмово, не пізніше 10 (десяти) робочих днів з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

Як свідчать матеріали справи, відповідач звернувся до Торгово-промислової палати України про засвідчення форс-мажорних обставин .

Сертифікатом Торгово-промислової палати України № 606 від 23.09.2014 р. (т.1 а. с. 109-110) засвідчено, що події на території Донецької області є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), які передбачені умовами спірного договору.

Електронним листом №378-ФМ/2014 від 01.08.2014 р. відповідач повідомив своїх контрагентів та партнерів, в т.ч. позивача, про настання обставин непереборної сили, зазначивши, що належним чином оформлена копія листа та офіційне підтвердження наявності та дії обставин непереборної сили буде направлене в разі обєктивної можливості такої передачі. Крім того, адресант залишив за собою право передачі вказаного повідомлення та офіційного підтвердження усіма доступними засобами звязку (т. 1 а. с. 112-113).

Згідно із ст. 550 Цивільного кодексу України, кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що проведення антитерористичної операції є обставинами непереборної сили, що виникли з незалежних від відповідача причин, у звязку з чим, беручи до уваги умови спірного договору, дійшла висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ "Міко-Фуд" інфляційних втрат в розмірі 1068,48 грн., 3% річних в сумі 657,41 грн. та пені в сумі 5210,35 грн.

Колегія суддів дотримується аналогічної з судом першої інстанції позиції щодо задоволення позовних вимог ТОВ "ОТП Лізинг" про розірвання договору фінансового лізингу № 1242-FL від 19.11.2013 р. та повернення предмета лізингу, з огляду на таке.

Згідно приписів ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання, договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

У відповідності до п.п. 8.2.2. договору несплата лізингових платежів, якщо таке прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, надає право лізингодавцю розірвати договір та вимагати повернення предмета лізингу (п. 8.1. договору).

Водночас, відмова сторони від договору лізингу, передбачена ст.ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", є правом, а не обов'язком сторони, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку. Наявність зазначеного права та його використання не є перешкодою для звернення сторони до суду з вимогою про розірвання договору в судовому порядку.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. за № 15-рп/2002 право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що у зв'язку із систематичною несплатою лізингових платежів в розмірі та у спосіб, визначених у договорі фінансового лізингу № 1242-FL від 19.11.2013 р., укладеному між ТОВ "ОТП Лізинг" та ТОВ "Міко-Фуд", відповідач істотно порушив умови договору, тому вимога лізингодавця про його розірвання є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи та підлягає задоволенню. Похідна вимога позивача про витребування у відповідача майна (предмета лізингу) також підлягає задоволенню, виходячи з приписів ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 651, 653 Цивільного кодексу України, якими передбачено право вимагати повернення предмета лізингу в разі невиконання (прострочення виконання) грошових зобов'язань лізингоодержувачем за договором лізингу та його розірвання.

Таким чином, на думку колегії суддів, позовні вимоги ТОВ ОТП Лізинг в частині розірвання спірного договору та повернення предмету лізингу є законними та обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання, що призвело до позбавлення відповідача права скористатись наданими йому процесуальним законом правами, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги з вказаного питання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вжито всі можливі заходи для належного повідомлення ТОВ "Міко-Фуд" про час та місце розгляду справи, а апеляційні вимоги відповідача зводяться до довільного тлумачення норм права, що регулюють порядок повідомлення учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті рішення від 03 лютого 2015 року у справі №908/5021/14 господарський суд Запорізької області в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, неповно зясував обставини, що мають значення для справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, п. 2 статті 103, п. п. 1, 4 ч.1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Позов задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2015 р. у справі №908/5021/14 в частині стягнення 1068,48 грн. збитків від інфляції, 657,41 грн. 3% річних, 5 210,35 грн. пені скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Повна постанова складена 21.12.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.