донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

17.12.2015 справа №908/2051/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін від прокуратури від позивача від відповідача від третьої особи 1 від третьої особи 2 не з'явився; ОСОБА_4 за довіреністю; ОСОБА_5 особисто; ОСОБА_6 за договором; не з'явився; не з'явився;
розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя
на рішення господарського судуЗапорізької області
від06.10.2015 р. (підписано 07.10.2015 р.)
у справі№ 908/2051/15-г (головуючий суддя Давиденко І.В., судді Смірнов О.Г., Топчій О.А.)
за позовомПрокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя
до Приватного підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача1. Державного вищого навчального закладу "Запорізький будівельний коледж", м. Запоріжжя 2. Української державної будівельної корпорації "Укрбуд", м. Київ
провизнання договору оренди недійсним та зобовязання повернути нежитлове приміщення

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року до господарського суду звернувся Прокурор Орджонікідзевського району м. Запоріжжя в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя (Позивач) із позовом до Приватного підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя (Відповідач) про:

- визнання недійсним Договору оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі Запорізького будівельного технікуму № 1893/д від 23.03.06., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області та Приватним підприємцем ОСОБА_5, що знаходиться на балансі Державного вищого навчального закладу Запорізький будівельний коледж (Балансоутримувач), яким передано в строкове платне користування нежитлові приміщення одноповерхової будівлі (приміщення № з 1 по 4 включно), загальною площею по внутрішньому обєму 47,4 кв.м;

- зобовязання Приватного підприємця ОСОБА_5 повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Запорізькій області нежитлові приміщення одноповерхової будівлі (приміщення № з 1 по 4 включно), загальною площею по внутрішньому обєму 47,4 кв.м, які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40-річчя Радянської України, 43, шляхом їх звільнення, вартість яких визначена згідно із висновком про вартість обєкта оцінки від 31.12.11. на суму 53322,00 грн. без ПДВ

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.05.2015р. до участі у справі було залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державний вищий навчальний заклад "Запорізький будівельний коледж", м. Запоріжжя (Третя особа-1) та Українську державну будівельну корпорацію "Укрбуд", м. Київ (Третя особа-2).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 06.10.2015р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині стягнення з позивача до Державного бюджету України судових витрат.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на порушення судом норм ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача вважав рішення суду законним, але надав заперечення щодо висновку суду про нецільове використання спірного приміщення.

Представники прокуратури та третіх осіб в судове засідання не з'явились, про причини неявки судову колегію не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників прокуратури та третіх осіб, які не скористались правом участі в судовому засіданні, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Між сторонами укладено договір державного нерухомого майна № 1893/д від 23.03.2006 р., що знаходиться на балансі Запорізького будівельного коледжу (далі Договір), за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого, позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування вбудовані нежитлові приміщення одноповерхової будівлі (приміщення № з 1 по 4 включно), загальною площею по внутрішньому об'єму 47,4 кв.м відповідно до плану нежитлових приміщень, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України, 43, яке знаходиться на балансі Запорізького будівельного коледжу, з метою розміщення шиномонтажної майстерні.

Відповідно до п. 2.1 Договору, вступ відповідача у користування майном наступає одночасно з підписанням сторонами Договору та Акта прийому-передачі орендованого майна.

З матеріалів справи вбачається, що приміщення, яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України, 43, належить державі в особі Української державної будівельної корпорації «Укрбуд» на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.05.2009р., належним чином завірена копія якого міститься в матеріалах справи.

Актом прийому-передачі орендованого нежитлового приміщення від 23.03.2006р. відповідач прийняв у Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області в строкове платне користування нежитлове приміщення по внутрішньому об'єму 47,4 кв.м відповідно до плану нежитлових приміщень, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України, 43, яке знаходиться на балансі ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» з метою розміщення шиномонтажної майстерні, вартість якого визначена експертною оцінкою та станом на 31.12.2011р. становить 53 322,00 грн., належним чином завірена копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до п. 10.1 Договору, цей Договір укладений з 23.03.2006р. по 20.03.2007р.

Договорами про зміни №№ 2, 4, 6 від 08.05.2007р., 21.04.2010р., 26.03.2013р. термін дії Договору оренди продовжився до 11.03.2016р. включно.

Предметом позовних вимог у цій справі є визнання недійсним Договору оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі Запорізького будівельного технікуму № 1893/д від 23.03.2006р. та зобовязання відповідача повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Запорізькій області нежитлові приміщення одноповерхової будівлі через нецільове використання відповідачем спірного орендованого приміщення, у звязку з чим порушуються вимоги норм ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Прокурор вказував, що в силу ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Оскільки майно передано відповідачу для розміщення шиномонтажної майстерні, тобто не за цільовим призначенням, Договір слід визнати недійсним.

Відповідно до приписів ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. На відносини, пов'язані з передачею в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", об'єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Перелік майна, яке не може бути обєктами оренди визначено ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

До переліку забороненого майна приміщення, яке є предметом Договору не входить.

Дійсно, редакція зазначеної норми на момент укладення Договору (01.01.2006р.) не містила вищенаведеного зауваження щодо можливості надання в оренду окремо визначеного майна, але і не містила заборони щодо такої можливості.

Отже заборони передачі майна в оренду за спірним Договором не визначено основним законом, що регулює правовідносини оренди державного майна Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно до пояснень третьої особи 1, що є балансоутримувачем спірного майна (а.с. 32-33, 131-133), третьої особи 2, що здійснює право власності від імені держави (а.с. 86) та позивача, що є орендодавцем (а.с. 59), вони погоджували надання цього майна в оренду оскільки воно не використовується в навчальному та науковому процесі, є за своїм призначенням автогаражем та через скорочення автопарку закладу було надано в оренду відповідачу, за що отримується плата, а третя особа-1 не несе витрат на утримання цього майна.

Будь-яких доказів того, що спірне майно за своїм цільовим призначенням є таким, що має використовуватись у навчальному або науковому процесі, прокурором не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні, іншими учасниками процесу цей факт заперечується.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Спірний Договір укладено з дозволу органу, уповноваженого управляти переданим в оренду державним майном Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», а в подальшому Міністерство освіти і науки України погоджувало таке продовження і проти чинності Договору не заперечувало.

Частиною 1 ст. 61 Закону України «Про освіту» визначено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 зазначеного Закону, додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. № 796 був затверджений перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності, п/п 2 п. 8 якого встановлено, що до інших послуг належить, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Отже зміст Договору не суперечить нормам вищенаведеного законодавства, особи які укладали Договір, мали необхідний обсяг дієздатності. Договір фактично виконується, майно прийнято в оренду відповідачем. Умови Договору, в тому числі щодо оплати орендних платежів, виконуються. Договір спрямований на фактичне і реальне настання правових наслідків строкове платне користування державним майном.

Висновок суду першої інстанції щодо використання спірного приміщення не за цільовим призначенням, супереч ч. 5 ст. 63 Закону України «Про освіту», базується на аналізі співвідношення визначень «авторемонтна майстерня», що зазначене у свідоцтві про право власності, та «шиномонтажна майстерня», яке визначено у в Договорі оренди, які суд визнав нетотожними.

За змістом зазначеної норми закону існує заборона щодо нецільового використання обєктів освіти і науки, а також підрозділів, технічно повязаних з навчальним та науковим процесом, але, по-перше в цій нормі не йдеться щодо можливості здачі в оренду, по-друге, в матеріалах справи відсутні докази, що спірна частина зазначеного приміщення підходить до вищенаведеного визначення.

Наводячи співвідношення вищезазначених визначень, суд не зазначив, яким чином частина (47,4 кв.м) приміщення « 3» будівлі «автомайстерні» (216 кв.м), повязана з учбовим або науковим процесом третьої особи-1 будівельного коледжу, який раніше використовував цю частину як автогараж. Поясненням третьої особи-1 та сторін цей звязок заперечується.

За таких підстав вищенаведений висновок суду не заснований на законі та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Отже прокурором не доведений факт порушення інтересів держави укладенням спірного Договору, не доведено факт невідповідності його умовам діючого законодавства, на підставі чого поданий ним позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Також, обґрунтовуючи своє рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання спірного Договору, суд першої інстанції вдався до зайвого дослідження питання щодо спливу строку позовної давності, оскільки факту порушення права або законного інтересу держави не встановлено, отже і відраховувати строк позовної давності підстав не має.

Разом з тим, висновки суду з цього приводу не впливають на правильність вирішення даного спору по суті, отже підстави до скасування або зміни рішення суду, згідно до вимог ст. 104 ГПК України, відсутні.

За таких підстав висновок суду першої інстанції про відмову у розірванні договору оренди є вірним, але за мотивами, викладеними в постанові апеляційної інстанції.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного розподілення судових витрат, через покладення їх на позивача є безпідставним, оскільки судом враховано зміст процесуального законодавства на час подання позовної заяви з урахуванням п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7, не спростовують висновку суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 06.10.2015 року у справі № 908/2051/15-г ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

З урахуванням того часткової оплати позивачем при поданні апеляційної скарги судового збору в розмірі 200,00 грн., того, що сплату решти судового збору для позивача при поданні ним апеляційної скарги було відстрочено до прийняття постанови по справі, з урахуванням результату розгляду справи, судова колегія вважає за необхідне покласти судові витрати по справі за подання апеляційної скарги на відповідача, стягнувши з позивача до Державного бюджету України 3 149,50грн.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 06.10.2015 року у справі № 908/2051/15-г залишити без змін.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (69001, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 50, ) в дохід Державного бюджету України (одержувач: УДКСУ у м. Запоріжжі (Орджонікідзевський район), банк одержувача: ГУДКСУ у Запорізькій області, МФО 813015, , код бюджетної класифікації 22030001, рахунок № 3007) 3 149,50 грн. судового збору.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді Д.О. Попков

ОСОБА_3