РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Справа № 903/543/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1;

від позивача 1: представник не прибув;

від позивача 2: представник не прибув;

від позивача 3: ОСОБА_2Г;

від позивача 4: ОСОБА_2Г;

від відповідача 1: ОСОБА_3; ОСОБА_4;

від відповідача 2: представник не прибув;

від третьої особи: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача 1 Ковельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства "Тур" на рішення господарського суду Волинської області від 10.11.15 р. у справі № 903/543/14

за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави та територіальної громади в особі:

Позивача 1: Волинської обласної ради

Позивача 2: Волинської обласної державної адміністрації

Позивача 3: Державного агентства лісових ресурсів України

Позивача 4: Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства

до

Відповідача 1: Ковельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства "Тур"

Відповідача 2: Ковельської районної державної адміністрації

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства у Волинській області

про визнання недійсними та скасування державних актів на право постійного користування землею і повернення в державну власність земель лісового фонду площею 30 639,7 га

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Волинської області (надалі Прокурор) в інтересах держави та територіальної громади в особі Волинської обласної ради (надалі Позивач 1), Волинської обласної державної адміністрації (надалі Позивач 2), Державного агентства лісових ресурсів України (надалі Позивач 3), Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства (надалі Позивач 4) звернувся в господарський суд Волинської області з позовною заявою (том 1, а.с. 2-22) до Ковельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства «Тур» (надалі Відповідач 1) та Ковельської районної державної адміністрації (надалі Відповідач 2; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: Державна інспекція сільського господарства у Волинській області (надалі Третя особа) в котрій простить визнати недійсними та скасувати наступні Державні акти на право постійного користування землею:

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 3 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 4 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 5 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 7 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 8 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 9 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 10 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 11 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 12 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 13 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 14 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 15 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 16 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 18 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачем 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 19 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 20 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 21 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 22 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 24 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачем 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 25 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 26 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 27 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 29 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 30 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 31 від 12 квітня 1994 року;

· Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ., що виданий Відповідачу 1 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 32 від 12 квітня 1994 року;

Крім того, Прокурор просиь зобовязати Відповідача 1 повернути з незаконного володіння землі лісового фонду у володіння держави:

· землі лісового фонду у володіння держави та території Голобської сільської ради площею 598,8 га вартістю 6 055 065 грн 60 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Люблинецької сільської ради площею 147,9 га вартістю 1 495 564 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Білашівської сільської ради площею 1001,8 га вартістю 113201 грн 60 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Білинської сільської ради площею 1954,7 га вартістю 19 765 926 грн 40 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Велицької сільської ради площею 413,8 га вартістю 4 184 345 грн 60 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Городищенської сільської ради площею 438,9 га вартістю 4 438 156 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Дрозднівської сільської ради площею 1879,1 га вартістю 19 001 459 грн 20 коп.;

· землі лісового фонду, у володінні держави на території Доротищенської сільської ради площею 1309,7 га вартістю 13 243 686 грн 40 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Дубівської сільської ради площею 639,4 га вартістю 6 465 612 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Зеленської сільської ради площею 231, 5 га вартістю 2 340 928 грн;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Козлиничівської сільської ради площею 466 га вартістю 4 712 192 грн;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Колодяженської сільської ради площею 1265,9 га вартістю 12 800 780 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Кричевичівської сільської ради площею 2948,1 га вартістю 29 811 187 грн 20 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Любитівської сільської ради площею 1041,9 га вартістю 10 535 692 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Майданської сільської ради площею 365,7 га вартістю 3 697 958 грн 40 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Мельницької сільської ради площею 1 227 га вартістю 12 407 425 грн;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Мощенської сільської ради площею 650, 8 га вартістю 6 580 889 грн 60 коп.;

· землі лісового фонду у володіння держави на території Новомосорської сільської ради площею 571,3 га вартістю 5 776 985 грн 60 коп;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Облапської сільської ради площею 1129,6 га вартістю 11 422 515 грн 20 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Підрізької сільської ради площею 1116 га вартістю 11 284 992 грн;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Пісочненської сільської ради площею 186,9 га вартістю 1 889 932 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Поворської сільської ради площею 813,7 га вартістю 8 228 134 грн 40 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Поповичівської сільської ради площею 286,6 га вартістю 2 898 099 грн 20 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Радошинської сільської ради площею 1976,8 га вартістю 19 989 401 грн 60 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Ситовичівської сільської ради площею 1029,7 га вартістю 10 412 326 грн 40 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Скулинської сільської ради площею 2632,5 га вартістю 26 619 840 грн;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Сільцівської сільської ради площею 653,6 га вартістю 6 609 203 грн 20 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Старокошарівської сільської ради площею 786,1 га вартістю 7 949 043 грн 20 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Тойкутської сільської ради площею 2460,9 га вартістю 24 884 620 грн 80 коп.;

· землі лісового фонду, у володіння держави на території Уховецької сільської ради площею 415 га вартістю 4 196 480 грн.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 вересня 2014 року (том 1, а.с. 129-134), з підстав, висвітлених у даному рішенні в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Прокурор, не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 1, а.с. 139-146), в якій просив рішення господарського суду Волинської області від 23 вересня 2014 року по справі № 903/543/14 скасувати та прийняти нове рішення, котрим задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Прокурор, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначав, що рішення судом першої інстанції прийняте при неповному зясуванні обставин, які мають значення для справи, є незаконним та необґрунтованим, оскільки при його винесенні судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Висновок суду щодо пропуску строку позовної давності є помилковим. Вважає, що строк позовної давності на предявлення Прокурором вимоги про визнання недійсним та скасування державних актів на право постійного користування землею і повернення в державну власність земель лісового фонду не пропущені, оскільки початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли Позивачам стало відомо про наявність спірних державних актів, а з моменту, коли Позивачі дізнались про факти відсутності рішення про надання земельних ділянок у користування, їх проекту відведення. Зокрема, початок перебігу позовної давності, за апеляційною скаргою Прокурора, розпочався у травні 2014 року, після отримання інформації Державної інспекції сільського господарства в області, а саме лист № 01-14/1511 та 01-14/1512 від 27 травня 2014 року про те, що оспорюванні державні акти видані Відповідачу 1 з порушенням вимог чинного на той час земельного законодавства.

ОСОБА_5 Рівненського апеляційного господарського суду від 4 листопада 2014 року (том 3, а.с. 204-207) апеляційну скаргу Прокурора залишено без задоволення, рішення господарського суду Волинської області від 23 вересня 2014 року в справі № 903/543/14 залишено без змін.

Прокурор, не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою (том 3, а.с. 228-232), в якій просив постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 4 листопада 2014 року скасувати, рішення господарського суду Волинської області від 23 вересня 2014 року залишити без змін.

ОСОБА_5 Вищого господарського суду України від 25 грудня 2014 року (том 3, а.с. 276-279) касаційну скаргу Прокуратури Рівненської області залишено без задоволення, ОСОБА_5 Рівненського апеляційного господарського суду від 4 листопада 2014 року залишено без змін.

Прокурор, не погоджуючись з постановою суду касаційної інстанції, звернувся до Верховного Суду України із заявою (том 4, а.с. 15-21), в якій просив постанову Вищого господарського суду України від 25 грудня 2014 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 4 листопада 2014 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову Прокурора.

Постановою Верховного суду України від 13 травня 2015 року в справі № 3-126 гс 15 заяву заступника Генерального прокурора України задоволено частково (том 4, а.с. 61-62). ОСОБА_5 Вищого господарського суду України від 25 грудня 2014 року в справі № 903/543/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У своїй постанові від 13 травня 2015 року Верховний Суд України зазначив:

· судом касаційної інстанції не встановлено, до повноважень якого органу належить передача земель лісового фонду у постійне користування ;

· оскільки, вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має щодо повноваження передачі земель лісового фонду у постійне користування, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

ОСОБА_5 Вищого господарського суду України від 9 липня 2015 року в справі № 903/543/14 (том 4, а.с. 78-81) касаційну скаргу Прокуратури Рівненської області задоволено частково. ОСОБА_5 від 4 листопад 2014 року Рівненського апеляційного господарського суду у справі № 903/543/14 господарського суду Волинської області та рішення господарського суду Волинської області від 23 вересня 2014 року у справі №903/543/14 скасовано. Справу № 903/543/14 направлено на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

У своїй постанові від 9 липня 2015 року Вищий господарський суд України зазначив:

· судами при розгляді справи не встановлено, до повноважень якого органу належить передача земель лісового фонду у постійне користування;

· оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має щодо повноваження передачі земель лісового фонду у постійне користування, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

3 вересня 2015 року Прокурором була подана заява вх. № 05/2-745вих.15 від 2 вересня 2015 року (том 4, а.с. 186-189) про уточнення позовних вимог, в якій, з підстав, висвітлених у даній заяві, Прокурор просить, на підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України, пункти 32-61 прохальної частини позовної заяви викласти наступним чином: зобовязати Відповідача 1 повернути з незаконного користування Позивачу 2 вищезазначені земельні ділянки лісового фонду, що знаходять на вищезазначених територіях сільських рад.

Рішенням господарського суду Волинської області від 10 листопада 2015 року (том 5, а.с. 116-122) позов задоволено частково.

Позовні вимоги заступника Прокурора в інтересах держави та територіальної громади (в особі: Позивача 1, Позивача 3, Позивача 4) до Відповідача 1 та Відповідача 2 про визнання недійсними та скасування державних актів на право постійного користування землею і повернення з незаконного користування землі лісового фонду - залишино без розгляду.

У позовних вимогах Прокурора в інтересах держави та територіальної громади в особі Позивача 2 до Відповідача 2 у задоволенні позову відмовлено.

Пунктом 4-33 резолютивної частини рішення визнано недійсними та скасовано вищезазначені Державні акти на право постійного користування земельними ділянками, що видані Відповідачу 1 та зареєстровані в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею.

Також, пунктами 34-63 резолютивної частини рішення зобовязано Відповідача 1 повернути з незаконного користування Позивачу 2 вищезазначені земельні ділянки лісового фонду, що знаходяться на вище перелічених земельних ділянках.

Також, даним судовим рішенням стягнуто з Відповідача 1 в дохід Державного бюджету 73 080 грн судового збору.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач 1 звернувся з апеляційною скаргою (том 5, а.с. 129-144) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Волинської області від 10 листопада 2015 року в справі № 903/543/14 скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач 1 як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що Відповідач 1 є правонаступником Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу, створеного у відповідності з діючим на той час законодавством, якою також було затверджено Положення про Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп, зареєстроване у виконавчому комітеті Ковельської районної ради депутатів трудящих 22 грудня 1975 року за № 299. Як вказує апелянт, право на утворення колгоспами міжгосподарських обєднань та інших формувань і участь у них на базі власного майна і основних засобів до яких відносилась земля, в тому числі зайнята лісовими масивами, було закріплене в Примірному Статуті колгоспу, прийнятому 28 листопада 1969 році. Дане на думку Відповідача 1, вказує на те, що утворення міжколгоспно-радгоспного лісгоспу в Ковельському районі і передача йому в користування колгоспних лісів, які як і земля, були передані колгоспам в довічне користування, продовжили залишатись у власності держави. З чого, на думку Відповідача 1, слідує, що всі ліси на території Ковельського району, що перебували в безстроковому користуванні колгоспів і радгоспів району та перебувають у користуванні Відповідача 1, є державною власністю і так вони обліковуються в основному документі реєстрації земель Державному кадастрі. Тому, як зауважує апелянт, вимога про повернення лісів у державну власність фактично означає позбавлення Відповідача 1 права їх користування. Крім того, апелянт зазначає, що підстави припинення користування земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України і є вичерпними, в той же час в статті 144 Земельного кодексу України, визначено порядок припинення. Апелянт вважає, що даними нормами не передбачено вилучення земельної ділянки в разі наявності державного акту за відсутності відповідного рішення.

Також, апелянт зазначає, що рішення Волинської обласної ради № 17/11 від 17 березня 1993 року, на підставі якого Відповідачу 1 видані державні акти на право користування земельними ділянками площею 30 639,7 га., стосується землекористування саме міжгосподарських лісгоспів області та прийняте на підтвердження законності землекористування останніх колгоспними лісами за вказаними в рішенні протестами та поданням від 2 вересня 1993 року за № 7/188 прокуратури Волинської області області (котра є заявником даного позову).

Ухвалою суду від 3 грудня 2015 року (том 5, а.с. 128) апеляційну скаргу Відповідача 1 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 21 грудня 2015 року на 14 годину 30 хвилин.

Позивач 1 подав відзив на апеляційну скаргу (том 5, а.с. 162-164) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, Позивач 1 подав до суду клопотання від 17 грудня 2015 року (том 5, а.с. 168), в котрому, з підстав, висвітлених у даному клопотанні просив розглянути справу без участі представника Позивача 1.

Прокурор подав відзив на апеляційну скаргу (том 5, а.с. 170-175) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач 3 та Позивач 4 подав відзив на апеляційну скаргу (том 5, а.с. 178-184) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 3 грудня 2015 року, Відповідачем 1 були подані додаткові докази та пояснення до апеляційної скарги (том 5, а.с. 220-224)

Представники Позивача 1, Позивача 2, Відповідача 2 та Третьої особи в судове засідання від 21 грудня 2015 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (том 5, а.с. 155, 156, 157, 159). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 3 грудня 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Згідно з пунктом 3.9.2 ОСОБА_5 Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.); при цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Відповідача 1, в котрій висвітлена його позиція в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача 1, Позивача 2, Відповідача 2 та Третьої особи , за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 21 грудня 2015 року представник Відповідача 1 підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні від 21 грудня 2015 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає доводи Відповідача 1 необґрунтованими, оспорюване рішення суду першої інстанції правомірним та законним.

В судовому засіданні від 21 грудня 2015 року представник Позивача 3 та Позивача 4 заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав, висвітлених у відзиві, вважає доводи Відповідача 1 необґрунтованими, а оспорюване рішення суду першої інстанції правомірним та законним.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників Відповідача 1, Прокурора, Позивача 3, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що апеляційну скаргу Відповідача 1 слід задоволити, оскаржуване рішення господарського суду Волинської області від 10 листопада 2015 року по даній справі скасувати. Прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому, суд виходив з наступного.

Колегія суду проаналізувавши положення нормативно правових актів, в контексті даних правовідносин, з врахуванням вказівок, висвітлених в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року та постанові Вищого господарського суду України від 9 липня 2015 року, щодо встановлення до повноважень якого органу належить передача земель лісового фонду у постійне користування, зазначає наступне.

Згідно частини 1 пунктів 1, 3, 4 статті 31 Лісового кодексу України (в редакції на час звернення з позовом до суду), обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин; здійснюють контроль за додержанням законодавства у сфері лісових відносин; передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Резюмуючи вищенаведене, судовою колегією встановлено, що саме Волинській обласній державній адміністрації (Позивачу 2), а не Волинській обласній раді ((Позивачу 1), Державному агентстві лісових ресурсів України (Позивачу 3) чи Волинському обласному управлінню лісового та мисливського господарства (Позивачу 4) належить надання у постійне користування для ведення лісового господарства земельних лісових ділянок, а тому Прокурором в позовній заяві частково не вірно визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

При обґрунтуванні заявленої вимоги Прокурор зазначає, що державні акти на право постійного користування землями лісового фонду серії ВЛ № 3-32 від 12 квітня 1994 року видано на підставі рішення Волинської обласної ради № 17/11 від 17 березня 1994 року, підписані головою облради та скріплені печаткою ради, а також зареєстровані у Книзі записів державних актів на право користування землею Ковельського району. Як зазначає Прокурор, в ході вивчення стану законності використання земель лісового фонду встановлено, що зазначене в актах рішення № 17/11 від 17. березня 1994 року про надання в постійне користування Відповідачу 1 земель лісового фонду не приймалось.

При цьому, Прокурор зазначає, що рішення Волинської обласної ради № 17/11 від 17 березня 1994 року «Про протести прокуратури області від 7 грудня 1993 року №7/266 та від 7 грудня 1993 року №7/267 щодо усунення порушень земельного законодавства України», яке вказано як підстава для видачі Відповідачу 1 державних актів, не передбачає надання в постійне користування земельних ділянок на території області Відповідачу 1, а лише вносить зміни у рішення обласної ради від 25 вересня 1992 року № 11/19 «Про реформу користування землями лісового фонду області», пункт 1 викладено в редакції: «ведення лісового господарства в лісовому фонді на території області здійснювати спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами та іншими землекористувачами відповідно до вимог чинного законодавства». Дане, в свою чергу, підтверджується протоколом голосування, протоколом пленарного засідання 17 сесії Волинської обласної ради від 17 березня 1994 року.

Прокурор зазначає, що порядок набуття земельних ділянок у користування та процедура отримання державних актів на час їх видачі Відповідачу 1 визначались Земельним кодексом України в редакції 1990 року та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15 квітня 1993 року).

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України: надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок; розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації; підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої ОСОБА_5 народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки; відповідна місцева рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки та повідомляє про це ОСОБА_5 народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка; якщо надання земельної ділянки проводиться районною, обласною ОСОБА_5 народних депутатів або Верховною ОСОБА_5 України, сільська, селищна, міська ОСОБА_5 народних депутатів свій висновок подає до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_5 народних депутатів.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до пункту 2 Інструкції роботи по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються у такому порядку: підготовчі роботи; встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості); складання плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Згідно абз. 2 п. 3.1. вказаної Інструкції, якщо рішення про передачу (надання) земельної ділянки прийняте обласною ОСОБА_5 народних депутатів, то видача і реєстрація державних актів здійснюється районною ОСОБА_5 народних депутатів.

Оскільки, як зазначає Прокурор, проектна документація із землеустрою на земельні ділянки не виготовлялась, рішення про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки облрадою не приймалось (що підтверджено відсутністю землевпорядної документації в архіві управління Держземагенства у Ковельському районі), то державні акти на право користування землями лісового фонду серії ВЛ № 3-32 від 12 квітня 1994 року, на думку прокурора, підлягають визнанню недійсними. З приводу чого, Прокурор звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом.

Розглядаючі вимоги Прокурора, висвітлені в апеляційній скарзі, доводи і заперечення апеляційної скарги, досліджуючі матеріали даної справи, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини з початку їх виникнення на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів враховує наступні положення діючого законодавства.

При цьому, судова колегія оцінює всі докази в сукупності, і відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили, а тому при винесенні даного рішення апеляційний господарський суд досліджував всі обставини справи в їх сукупності та здійснював оцінку кожного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи, Виконавчим комітетом районної ОСОБА_5 депутатів трудящих 24 липня 1975 року, з метою поліпшення ведення господарства в колгоспних лісах району і раціонального використання лісових ресурсів та на виконання рішення облвиконкому від 29 квітня 1975 року № 145, було прийнято Розпорядження № 124/1-р «Про заходи по поліпшенню ведення господарства в колгоспних лісах району (том 1, а.с. 125-127) щодо організації районному управлінню сільського гсопдарства міжколгоспного лісгоспу.

ОСОБА_5 № 5 районної ОСОБА_5 колгоспів і радгоспів від 19 грудня 1975 року "Про організацію Ковельського міжколгоспного радгоспного лісгоспу" (том 1, а.с. 216-217), з метою поліпшення ведення господарства в колгоспних і радгоспних лісах, раціонального використання лісових ресурсів, безперебійного забезпечення колгоспів деревиною і виробами з неї та враховуючи бажання колгоспів і радгоспів, рада колгоспів і радгоспів постановила:

· створити в районі Ковельський міжколгоспно-дадгоспний лісгосп;

· затвердити Положення про Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп, штатний розпис, кошторис адміністративно-керівних витрат, розрахунок доходів і витрат, список колгоспів і радгоспів учасників і розмір юридичних внесків згідно з додатками № 1,2,3,4,5;

· просити виконком Ковельської районної ОСОБА_5 депутатів трудящих зареєструвати Положення про Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп.

19 грудня 1975 року було затвердженого ОСОБА_5 колгоспів і радгоспів Ковельського району Положення про Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп (том 1, а.с. 218-224; надалі Положення від 19 грудня 1975 року; том 5, а.с. 41-46).

Пунктом 1 Положення від 19 грудня 1975 року визначено, що: міжколгоспно-радгоспний лісгосп організовується для сумісного ведення лісового господарства в колгоспних і радгоспних лісах декількох колгоспів і радгоспів.

Відповідно до пункту 3 Положення від 19 грудня 1975 року визначено, що: міжколгоспно-радгоспний лісгосп знаходиться на господарському розрахунку, має самостійний баланс, користується правами юридичної особиі має печатку із зазначенням свого найменування; майно лісгоспу створеного на кошти колгоспів і радгоспів учасників є їх загальна власність.

Розділом 2 Положення від 19 грудня 1975 року визначено, що: основним завданням міжколгоспно-радгоспного лісгоспу є правильна організація ведення лісового господарства в колгоспних і радгоспних лісах з метою раціонального використання лісів, захисту їх від шкідливих комах і хвороб, охорони від пожеш, самовільних рубок та інших лісо порушень.

Пунктом 4 Положення визначено, що в склад міжколгоспно-радгоспного лісгоспу на добровільних засадах входять (том 5; а.с. 43): колгосп ім. Ватутіна с. Тойкут Ковельського району; колгосп ім.. ОСОБА_6, с. Радошин Ковельськог арйону; колгосп «Комсомолец» с. Белашов Ковельського арйону; колгосп ім.. Кутузова с. Городище Ковельського арйону; колгосп ім.. Леніна Ковельського району; колгосп «БольшевіК с. Скулин Ковельського району; колгосп «Прапор Леніна» с. Доротище Ковельського району; колгосп ім.. Свердлова с. Дроздни Ковельського району; колгосп «Україна» с. Дубовая Ковельського району; колгосп ім.. Васюти с. Уховецк Ковельського району; колгосп «Росия» с. Ст.Кошари Ковельського району; колгосп «Комуніст» с. Поверск Ковельського району; колгосп «Заповит Ілліча» с. Козлинічі Ковельського району; колгосп ім. Калініна с. Песочно Ковельського району; колгосп ім. Дзержинського с. Ситовичі Ковельського району; колгосп «Шлях Леніна» с. Кричевичі Ковельського району; колгосп «Дружба» с. Голоби Ковельського арйону; колгосп ім. Жданова с. Мельниця Ковельського арйону; колгосп ім.. Кірова с. Велицк Ковельського району; колгосп «Волинь» с. Подрожбє Ковельського району; колгосп ім.. Куйбишева с. Н. Мосир Ковельського арйону; колгосп ім.. Мартинюка с. Поповичі Ковельського району; колгосп ім.. Чапаєва с. Майдан Ковельського арйону; колгосп «Іскра» с. Угли Ковельського району; колгосп «Ковельський» с. Мощена Ковельського району; радгосп «Голобський» с. Погиньки Ковельського арйону; Ковельський колгосп с. Зелена Ковельського арйону; радгосп ім. Дзержинського с. Облапи Ковельського району.

Враховуючи усе вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що утворення міжколгоспно-радгоспного лісгоспу в Ковельському районі і передача йому в користування колгоспних лісів, які як і земля, були передані колгоспам в довічне користування, однак, при цьому продовжили залишатись у власності держави.

Колегія суддів дослідивши акти (які знаходять в томі 2 на аркушах справи 241-267), котрі підписані сторонами та скріплені відтисками їхніх печаток, зазначає наступне:

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Франка» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 2004 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Калініна» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 218 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Васюти» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 634 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Леніна» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1388 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Л.Українки» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1476 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Комсомолець» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 865 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Дзержинський» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1386 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Комуніст» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 2156 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Більшовик» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 4158 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова радгоспу «Відгодівельний» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 272 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Кутузова» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 415 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Україна» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 900 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Свердловськ» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1771 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Чапаєва» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 366 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Жданова» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1471 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Волинь» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1249 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу ім. «Кірова» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 422 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Росія» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 754 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Заповіт Ілліча» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 478 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 3 січня 1976 року голова колгоспу «Прапор Леніна» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 1394 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 1 червня 1976 року голова радгоспу Ковельський з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 730 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 1 червня 1976 року голова колгоспу «Шлях Леніна» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 2868 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 4 серпня 1976 року голова колгоспу «Дружба» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 696 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 14 серпня 1976 року голова колгоспу ім. «Куйбишева» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 598 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 14 вересня 1977 року директор радгоспу «Голобський» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд колгоспу в кількості 143 га для ведення лісового господарства, акт складено в присутності інженера-лісовода;

· 21 листопада 1977 року директор радгоспу ім. «Дзержинського» з однієї сторони і директор Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу з другої сторони, склали акт про те, що перший передав а другий прийняв лісовий фонд в кількості 1164 га для ведення лісового господарства.

При цьому, колегія суддів дослідижує норми законодавства України, котрі діяли саме під час виникнення даних відносин, адже як вбачається з вищезазначених ОСОБА_4, відносини з приводу користування лісовим фондом та ведення лісового господарства, з огляду на вище досліджені докази, виникли саме з 1976-1977 року, внаслідок передання лісового фонду колгоспів та радгоспів Ковельському міжколгоспно-радгоспного лісгоспу (правонаступником котрого є Відповідач 1) по ОСОБА_4.

Позатим, колегія суду звертає увагу, що Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп був створений на виконання ОСОБА_5 № 5 районної ОСОБА_5 колгоспів і радгоспів від 19 грудня 1975 року «Про організацію Ковельського міжколгоспного радгоспного лісгоспу (том 1, а.с. 216-217), саме з метою поліпшення ведення господарства в колгоспних і радгоспних лісах, раціонального використання лісових ресурсів.

Стаття 4 Лісового кодексу Української РСР (від 13 грудня 1979 року), визначає Єдиний державний лісовий фонд та Землі державного лісового фонду, а саме: відповідно до Основ лісового законодавства Союзу РСР і союзних республік усі ліси в СРСР утворюють єдиний державний лісовий фонд; єдиний державний лісовий фонд складається з: лісів державного значення, тобто лісів, які знаходяться у віданні державних органів лісового господарства, міських лісів, закріплених лісів і лісів заповідників; колгоспних лісів, тобто лісів, які знаходяться на землях, наданих колгоспам у безстрокове користування; відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік землями державного лісового фонду визнаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але призначені для потреб лісового господарства.

Статтею 19 Земельного кодексу Української РСР (від 8 липня 1970 року) визначено, що: колгоспи, радгоспи, інші підприємства, організації і установи у встановлених законом випадках можуть надавати з закріплених за ними земель земельні ділянки у вторинне користування.

У відповідності до статті 30 Лісового кодексу Української РСР (від 13 грудня 1979 року), ліси, які знаходяться на землях, наданих колгоспам у безстрокове користування, і зареєстровані в установленому порядку в земельно-облікових документах, визнаються колгоспними лісами; колгоспні ліси знаходяться в безстроковому користуванні колгоспів.

У відповідності до Стаття 36 Лісового кодексу Української РСР (від 13 грудня 1979 року), при віднесенні лісів до відповідних груп одночасно визначаються межі земель, зайнятих лісами кожної групи; залежно від групи лісів встановлюється порядок ведення господарства в них, використання лісів і відповідних земель, а також порядок вилучення цих земель для державних або громадських потреб.

Відповідно до стаття 100 Лісового кодексу Української РСР (від 13 грудня 1979 року), право лісокористування підприємств, установ і організацій підлягає припиненню повністю або частково відповідно у випадках: відпадання потреби в лісокористуванні; закінчення строку лісокористування; ліквідації підприємства, установи або організації; право лісокористування підприємств, установ і організацій може бути також припинено в разі вилучення земель державного лісового фонду або інших земель, зайнятих лісами, для інших державних чи громадських потреб або в разі здійснення лісових користувань не у відповідності з цілями чи вимогами, передбаченими в лісорубному квитку (ордері) або лісовому квитку.

Окрім того, послідуючими доказами, дослідженими колегією суддів, лише підтверджуєть користування Відповідачем 1 даним лісовим фондом та веденням лісового господарства.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням виконкому Ковельської районної ОСОБА_5 депутатів трудящих від 8 липня 1976 року № 156 «Про відведення земельної ділянки Ковельському лісгоспзагу під будівництво Облапського лісництва» було вирішено погодитись з проектом відведення земель Ковельському лісгоспзагу площею 4,4 га лісів 11 групи в постійне користування під будівництво Облапського лісництва без компенсації іншими землями (том 1, а.с. 228; акт на а.с. 229).

Рішенням виконкому Ковельської районної ОСОБА_5 депутатів трудящих від 13 вересня 1978 року № 82 «Про організацію лісомисливських лісництв і приписних мисливських господарств в районі» було вирішено: директору Ковельського лісгоспзагу забезпечити в створеному Кашівецьколму лісомисливському лісництві ведення лісового господарства, відновлення охорони лісу, відтворення лісового господарства та вирішення інших питань; визначити в натурі межі приписних мисливських господарств (том 1, 231-234).

Рішенням виконкому Ковельської районної ОСОБА_5 депутатів трудящих від 27 грудня 1979 року № 301 «Про затвердження розміру лісокористування в лісах Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу на 1980 рік» було вирішено затвердити на 1980 рік в лісах Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу порядок охорони за забезпечення догляду за лісом (том 1, а.с. 235).

Рішенням виконкому Ковельської районної ОСОБА_5 депутатів трудящих від 12 червня 1980 року № 155 «Про передачу земельних ділянок Ковельському міжколгоспно-радгоспному лісгоспу» було вирішено погодитись з проектом передачі земель Ковельському міжколгоспно-радгоспному лісгоспу загальною площею 37,92 га. (том 1, а.с. 236-241).

Також, в матеріалах спарви є ОСОБА_7 записка до перспективного плану ведення лісового господарства по Ковельському міжколгоспно-радгоспному лісгоспу Волинської області (том 3; а.с. 91-112), дослідивши котрий вбачається, що Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп створений в грудні 1975 року на основі ОСОБА_5 № 5 Ковельськогго виконкому від 19 грудня 1975 року на базі лісового фонду двадцяти пяти колгоспів та чотирьох радгоспів. Загальна площа лісгоспу становить 32 568 га. ОСОБА_7 записка містить Таблицю № 1 із зазначенним назв колгоспів та радгоспів, їхньої загальної площі та площі лісового фонду, кількість окремих лісових участків на їх місцезнаходження.

Також, до даної ОСОБА_7 записки долучено кадастрову книгу в котрій зазначено по категоріям та групам ліси, та в графі 12 зазначено «Всього лісових земель» - 33105,0 (том 3, а.с. 96).

При цьому, колегія суддів досліджує всі докази в сукупності, зважаючи на момент виникнення правовідносин та розгладає організаційно-правову форму створеного лісгоспу, зазначає наступне.

Колгосп колективні господарства, що добровільно обєднувалися для спільного ведення сільськогосподарського виробництва на основі суспільних засобів виробництва і колективної праці (в подальшому була проведена колективізація). Економічною бозою колгоспів є земля, що належала державі й була передана колгоспам у безстрокове (довічне) й безкоштовне користування та лежна їм колгоспно-коперативна власність (засоби виробництва та продукція, яку вони виробляли).

Радгосп державне сільськогосподарське підприємство, найвища послідовно-соціальна форма сільського господарства, з націоналізованими засобами виробництва та найманою робочою силою.

Отже, вбачається, що Ковельський міжколгоспного-радгоспний лісгосп обєднував в собі дві правові форми (а саме: колгоспну та радгоспну), з чого вбачається, що дане майно належало колгоспам на праві колективної власності (колгоспне майно) так і майно, котре залишалося у власності держави, яке, в свою чергу, було передане Ковельському міжколгоспно-радгоспному лісгоспу у безстрокове (довічне) й безкоштовне користування, що в свою чергу кореспондується з номами Лісового кодексу РСР (чинними на момент передачі лісового фонду), котрі презюмують, що колгоспні ліси знаходяться в безстроковому користуванні колгоспів та були складовою лісового фонду.

При цьому, враховуючи усе описане вище, колегія суддів доходить висновку, що фактично юридичною підставою для правового користування Відповідачем 1 лісовим фондом були і залишаються чинні на даний час (так як ніким неоспорюються і їх дійсність не ставиться під сумнів) вищезазначені акти передання лісового фонду для ведення лісового господарства попередніми користувачами колгоспами та радгоспами району, які й відповідно утворили Ковельський міжколгоспного радгоспний лісгосп і стали його учасниками. При цьому, колегія суддів констатує, що таке утворення було вчинено саме з метою поліпшення ведення господарства в колгоспних і радгоспних лісах, раціонального використання лісових ресурсів і саме на виконання ОСОБА_5 № 5 районної ОСОБА_5 колгоспів і радгоспів від 19 грудня 1975 року «Про організацію Ковельського міжколгоспного радгоспного лісгоспу (том 1, а.с. 216-217).

Тобто, відносини з приводу користування даними земельними ділянками, котрі зайняті лісовим фондом, виникли ще значно раніше, аніж були видані оспорювані Державні акти, а саме з моменту передачі лісового фонду січень 1976 року - листопад 1977 року. При цьому, Прокурором протилежного доведено не було.

Між тим, утворення Ковельського міжколгоспного-радгоспного лісгоспу в Ковельському районі і передання йому в постійне користування колгоспних лісів, які як і земля, були передані колгоспам в довічне користування, продовжили залишатись у власності держави, що й не заперечується Відповідачем 1.

Колегія суддів досліджує матеріали даної справи та розглядає позовні вимоги Прокурора саме в площинні хронології подій та виникнення правовідносин з придоду реалізації органами виконавчої влади своїх організаційно-управлінських функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, в 1991-1995 роках (том 1, а.с. 100-113) було проведено земельну реформу, відповідно до котрої велика кількість колгоспів та радгоспів змінили свою форму та перестали існувати, перевагу надавалася створенню та розвитку селянських (фермерських) господарств. Відповідно була розроблена спеціальна програма розвитку, відповідно до кортої було вирішено у кожному районі, по кожній сільській раді розгляну стан використання нерозділених земель запасу, в тому числі земель зайнятих лісовими угіддями, щоб передбачити їх віднесення селянським господарствам.

25 вересня 1992 року Волинською обласною радою Народних депутатів двадцять першого скликання було прийнято рішення № 11/19 «Про реформу користування землями лісового фонду» (том 3; а.с. 183), в котрому зазначено, що колгоспи, радгоспи та інші формування по веденню лісового господарства себе не виправдали. З метою розвитку та підвищення ефективності ведення господарства в лісовому фонді області, керуючись Земельним кодексом, постановю Верховної ОСОБА_5 Української РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу», обласні ОСОБА_5 народних депутатів, вирішила:

· ведення лісового господарства в лісовому фонді на території області здійснювати тільки спеціалізованими лісогосподрськими підприємствами;

· векомендувати ОСОБА_5 народних депутатів базового рівня в процесі здійснення на їх території земельної реформи першочергово провадити передачу земель лісового фонду, що не підлягають передачі у колективну та приватну власність тих сільськогосподарських підприємств, які систематично порушуюттьь правила ведення лісового господарства, з тим, щоб не допустити безгосподарності та порушень лісівничих і природоохоронних правил;

· витання про користування лісовими площами до 5 га, що можуть передаватися у колективну та приватну власність, вирішувати окремо в кожному конкретному випадку в процесі проведення земельної реформи;

· установити, що вся деревина, заготовлена лісогосподарськими підприємствами при рубках догляду за лісом у колишніх колгоспних та радгоспних лісах, розподіляється радами народних депутатів базового рівня, на території яких розташовані вказані ліси;

· з метою спрощення проходження документів по передачі користувачам та юридичному оформленні земель лісового фонду передати повноваження з цього питання обласній державній адміністрації відповідно до статті 3 Земельного кодексу України.

Відповідно, уже 10 вересня 1993 року Ковельською районною радою народних депутатів двадцять першого скликання було прийнято рішення № 14/4 «Про припинення права користування лісовими угіддями площею 17,8 га науково-виробничим обєднанням «Трави», пунктом 2 котрого було вирішено, надати в постійне користування спеціалізованому лісогосподарському підприємству «Тур» лісові угіддя площею 17,44 га для ведення лісового господарства згідно статті 7 Земельного кодексу України.

В той же час, саме під час проведення лісової реформи, зазнає змін організаційно-правова форма Ковельського міжколгоспного радгоспного лісгоспу, що вбачається з Статутів Відповідача 1 (том 5, а.с. 47-61).

Дослідивши Статут Відповідача 1 (затверджений 6 січня 1993 року Загальними Зборами Відповідача 1; том 5; а.с. 47-52) колегія суддів зазначає, що:

Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Тур» підприємство народних промислів, створене на основі земельного кодексу України та добровільній основі членів колективу і займаються веденням лісового господарства в наданих Державою в постійне користування бувших колгоспних і радгоспних лісах і народними промислами. Межі лісів підприємства визначені документами останнього лісовпорядкування, в даному статуту зазначено загальну площу лісового фонду по кожному колгоспу та в тому числі площу покриту лісом (том 5, а.с. 48).

Пунктом 2.1 Статутуту Відповідача 1 визначено, що Відповідач 1 створений з метою всебічного розвитку лісового господарства і лісопромислового виробництва, збереження і примноження лісів, підвищення їх продуктивності, створення захисних насаджень, своєчасне відновлення лісів на основі широкого використання науково-технічних досягнень і передового досвіду в умовах ринкових відносин. Комплексне ведення лісового господарства, згідно матеріалів лісовпорядкування за рахунок коштів держави.

Колегія суддів констатує, що даний Статут Відповідача 1 зареєстрований розпорядженням представника президента України в Ковельському районі від 17 лютого 1993 року (том 5, а.с. 47).

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до Статуту, затвердженого рішенням установчих зборів акціонерів від 6 вересня 1996 року, були внесені зміни в найменування Відповідача 1, а саме Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Тур» стало називатися Ковельське спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Тур» (том 5, а.с. 53-56).

В подальшому також були внесені відповідіні зміни до Статутутів Відповідача 1, з огляду на що Статутути Відповідача 1 були викладені в зазначених редакціях.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 108 Цивільного кодексу України: перетворення юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми; у разі перетворення до нової юридичної особи переходить усе майно, усі права та обовязки попередньої юридичної особи.

Аналогічна правова позиція прописана й у статті 59 Господарського кодексу Україні, в якій зазначено, що у разі перетворення одного субєкта господарювання в інший до новоутвореного субєкта господарювання переходять усі майнові права і обовязки попереднього субєкта господарювання. Зазначимо, що до майнових прав належать, зокрема, і право постійного користування земельною ділянкою.

Отже, при перетворенні правонаступник набуває, у тому числі й право постійного користування земельною ділянкою, яке виникло у його попередника згідно із законодавством, чинним на момент виникнення такого права в останнього (том 5, а.с. 98-99)

17 березня 1994 року Волинською обласною радою народних депутатів Двадцять першого скликання було прийнято рішення № 17/11 "Про протести прокуратури області від 7 грудня 1993 року № 7/266 та від 7 грудня 1993 року № 7/267 щодо усунення порушень земельного законодавства України" (том 3; а.с. 184), котрим було вирішено: внести зміни у рішення обласної ради від 25 вересня 1992 року № 11/19 "Про реформу користування землями лісового фонду області"; зокреса Пункт 1 викладено в наступній редакції: "Ведення лісового господарства в лісовому фонді на території області здійснювати спеціалізованими лісогосподрськими підприємствами та іншими землекористувачами відповідно до вимог чинного законодавства".

Колегія суду розглядаючи позовну вимогу Прокурора щодо визнання недійсним Державних актів, зазначає, що Прокурор в позовній заяві посилається на те, що при їх видачі були допущенні порушення положень Інструкції про порядок складння видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, затвердженої наказом державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15 квітня 1993 року, зокрема, не виготовлено проектуну документацію із землеустрою на земельні ділянки лісового фонду, в котрій визначаються межі землекористування, з приводу чого зазначає наступне.

З дослідження оспорюваних Державних актів на право постійного користування землею (том 2, а.с. 39-183; надалі Державні акти), вбачається таке.

Державні акти на право постійного користування видані на імя Відповідача 1 (котрий є спеціалізованим лісогосподарським підприємством) Волинською обласною радою народних депутатів із зазначенннмя в кожному Державному акті розміру (гектарів) землі, котра надавалася згідно з планом землекористування саме для ведення лісового господарства відповідно до рішення Волинської обласної ради народних депутатів від 17 березня 1997 року № 17/11. Усі державні акти зареєстровані в Книзі записів державних актів на право постійного користування (в липні 1994 році), засвідчені відтиском печатки Волинсткої обласної ради народних депутатів та містять підпис її голови.

Окрім того, колегія суддів констатує, що до кожного Державного акта додано «План зовнішніх меж землекористування» по кожній сільській раді та кожній земельній ділянці із зазначення її розміру, опису меж та схеми, що засвідчено підписом із зазначенням прізвища Інженера-землевпорядника (том 2, а.с. 41-43;46-48;51-53; 56-58; 61-63; 66-67; 70-72; 75-77; 79-81; 84-86; 89-91; 94-96; 99-102; 105-107; 110; 113-115;118-120; 123-125; 128-130; 133-135; 138-140; 143-144;147-148; 151-152;154 155; 158-159;162-163;166-167;170-171; 174-175; 178-179;182-183).

Також, реєстрацію даних Державних актів, підтверджено Книгою записів державних актів на право користування землею Ковельського району Волинської області (том 2, а.с. 186-188), в котрій 12 квітня 1994 року за номарами від 3-32 внесені записи про реєстрацію Державних актів.

Окрім того, колегія суддів дослідивши Інструкцію про порядок складння видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, затвердженої наказом державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15 квітня 1993 року (надалі Інструкція № 28), звертає увагу на наступне.

Право власності або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельною ділянкою, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування землею забороняється.

Пунктом 3.1 Інструкції № 28 визначено порядок видачі та реєстрації державних актів, а саме: Державні акти на право колективної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною ОСОБА_5 народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування, якщо рішення про передачу земельної ділянки прийняте обласною радою народних депутатів, то видача і реєстрація державних актів здійснюється районною ОСОБА_5 народних депутатів.

Державні акти на право постійного користування землею реєструються у Книзі записів (реєстрації) державниї актів на право постійного користування землею.

З врахуваня усього вищеописаного, колегія суду констатує, що Прокурором не доведено належними та допустимими доказами в розрізі статтей 32-34 Господарського процесуального кодексу України, твердження щодо порушення Відповідачем 1, при отриманні Державних актів, Інструкції про порядок складння видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, оскільки, окрім зазначеного, підсумовуючи усе вищеописане колегія суддів звертає увагу на таке:

· до кожного Державного акта додано «План зовнішніх меж землекористування» по кожній сільській раді та кожній земельній ділянці із зазначення її розміру, опису меж та схеми, що засвідчено підписом із зазначенням прізвища Інженера-землевпорядника;

· дані межі землекористування і земельні ділянки в натурі виділенні були ще в 1976 році при передачі лісового фонду колгоспів та радгоспів Ковельському міжколгоспно- радгоспному лісгоспу і таке їх визначення було встановлено статтею 36 Лісового кодексу Української РСР ;

· Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп був створений саме для ведення лісового господарства та охорони лісового фонду і за рішенням органів влади;

· користування даними земельними ділянками лісового фонду, відбувалося значно раніше, ще до видачі оспорюваних Державних актів;

· видача даних Державних актів була зумовлена проведення Земельної реформи, ліквідацією колгоспів та радгоспів їх реформуванням, змінами форм господарювання і переходу країни до ринкової економіки.

Враховуючи усе вищеописане в даній судовій постанові, колегія суддів констатує відсутність правових підстави для задоволення позовних вимог Прокурора в особі Позивача 2 про визнання недійсними та скасування Державних актів, з огляду на недоведеність та безпідставність, а в цілому на реальну відсутність обставин, якими Прокурор обґрунтовує свої вимоги щодо недійсності державних актів.

Що ж стосується посилання Прокурора у своїй позовнй заяві на той факт, що рішення № 17/11 від 17 березня 1994 року, яке було підставою видачі Державних актів на право постійного користування землею Відповідаду 1, не передбачає надання права на користування земельними ділянками площею понад 30,6 тис.га., з огляду на що у Відповідача 1 відсутні правові підстави користуватися даними земельними ділянками, то колегія суддів зазначає наступне.

Розглядаючи позовну вимогу Прокурора про визнання недійсними та скасування даних державних актів, колегія суду зазначає, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право коритсування й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

ОСОБА_5 Пленуму Вищого господарського суду від 17 травня 2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» визначено, що право, посвідчено державним актом є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи користування, а тому з врахуванням положень частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України (редакція 2001 року) захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого його видано, не визнано недійсним. За відсутності такого рішення особа не має права використовувати земельну ділянку державної чи комунальної форми власності.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, що міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), від 25 червня 2014 року (справа №6 67цс14), вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано.

Також, відповідно до правової позиції наведеної у постанові судової палата у цивільних справах Верховного Суду України №6-319цс15 від 1 липня 2015 року, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а тому визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до частини 5 статті 86 Лісового кодексу України (дійсного на час видачі спірних атків), забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів та землекористувачів.

Відповідно до статті 17 Лісового кодексу України (чинного у 1994 році), у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Згідно частини 4 статті 17 Лісового кодексу України, право постійного користування лісами посвідчується державними актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року): надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок; розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Оскільки в опротестованому Прокуратурою рішенні Волинської обласної ради від 25 вересня 1992 року за № 11/19 «Про реформу користування землями лісового фонду області» до складу користувачів лісових масивів в області були включені лише спеціалізовані лісогосподарські підприємства, що, на думку прокуратури не відображало дійсного стану справ і було порушенням статті 113 чинного на той час Лісового кодексу України, стосовно ведення лісового господарства в колгоспних лісах, тому, це рішення на сесії обласної ради 17 березня 1994 року, за протестами прокуратури (том 3, а.с. 40-42) було доповнено користувачами цих лісів, якими були міжгосподарські лісгоспи.

При цьому, статтею 43 Земельного кодексу УРСР, в редакції від 18 грудня 1990 року закруплено, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом, а саме: припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу; втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства.

Відповідно до статті 7 Земельного кодексу УРСР (від 18 грудня 1991 року № 561-XII ), користування землею може бути постійним або тимчасовим; постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку; користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей повинно бути, як правило, довгостроковим.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об'єднанням; релігійним організаціям; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам.

У тимчасове користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; громадським об'єднанням; релігійним організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об'єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних та фізичних осіб.

При цьому, як уже було зазначено вище в даній судовій постанові, Рішення Волинської обласної ради № 17/11 від 17 березня 1993 року, на підставі якого Відповідачу 1 видані державні акти на право користування земельними ділянками площею 30 639,7 га., стосується землекористування саме міжгосподарських лісгоспів області та прийняте на підтвердження законності землекористування Відповідачем 1 колгоспними лісами, що в свою чергу було зумовлено проведення реформи користування лісовиго фонду.

З огляду на що, колегія суддів зазначає про існування причино-наслідкового звязку між даними подіями, а саме: прийняття рішення Волинської обласної ради народних депутатів від 25 вересня 1992 року № 11/19 про реформу користування землями лісового фонду, котрим було вирішено вирішено, що ведення лісового господарства повинно здійснюватися тільки спеціалізованими лісогосподарськими підприємства (причина) і як наслідок перетворення Ковельського міжколгоспно-радгоспного лісгоспу саме в спеціалізоване лісогосподарське підприємство та як наслідок оформлення Державних актів на право постійного користування даними земельними ділянками саме для ведення лісового господарства спеціалізованим лісогосподарським підприємством «Тур».

При цьому, Державні акти видані з посиланням на рішення від 17 березня 1994 року № 17/11, на переконання колегії суддів, лише підтверджують законність фактичного користування лісовими масивами та, зважаючи на усе вищевстанолене в даній судовій постанові, не можуть розглядатись як документ, який вперше надавав право Відповідачу 1 на ведення лісового господарства шляхом користування даними земельними ділянками.

Фактично, юридичною підставою для користування Відповідачем 1 були і залишаються акти передання для здійснення господарської діяльності земельних ділянок, зайнятих лісами попередніми користувачами-колгоспами і радгоспами району, які утворили лісгосп і стали його учасниками.

Оскільки, як вбачається з описаних вище ОСОБА_4 (том 2, а.с. 241-267), право користування земельними ділянками лісового фонду виникло у 1976 році, а тому посилання Прокурора на порушення Відповідачем 1 норм Земельного кодексу 1990 року в частині не проведення підготовчих робіт, не встановлення меж земельних ділянок в натурі та не виготовлення проектів відведення земельних ділянок, є безпідставним та доказово непідтвердженими.

На час утворення Ковельського міжколгоспного-радгоспного лісгоспу діяв Земельний кодексу Української РСР 1970 року, згідно статті 21 якого державні акти на право безстрокового користування землею видавались районними радами депутатів трудящих зі встановленням меж, розподілом за господарським призначенням, поділом на категорії. Тобто, передані Відповідачу 1 ліси були відображені в державних актах, які видавались колгоспам і радгоспам району згідно діючого на той час законодавства.

Поряд тим, єдиним законодавчим актом (УРСР), який допускав можливість передачі колгоспних лісів у державний лісовий фонд був Лісовий кодексу Української РСР 1979 року.

Згідно зі статті 113 Лісового кодексу Української РСР 1979 року, передача могла мати місце лише за згодою колгоспів-лісокористувачів на підставі ОСОБА_5 Міністрів УРСР.

В рішенні Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року (а саме в пункті 5.6) вказано, що: постійне землекористування є безстроковим і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством. Права та обовязки постійних землекористувачів визначені законодавством і не можуть бути звужені. З врахуванням цього Конституційним судом визнано неконституційними положення п. 6 р. Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України 2001 року щодо зобовязання землекористувачів переоформити право постійного користування земельною ділянкою на праві власності або праві оренди, в разі, якщо за цим Кодексом таким землекористувачам ця ділянка на праві постійного користування належати не може до відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення такого переоформлення.

З цієї ж підстави був визнаний неконституційним і пункт 6 ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їх права постійного користування земельною ділянкою. Зазначені положення втратили чинність.

Окрім того, колегія суддів констатує, що в пункті 2.7, 2.8 ОСОБА_5 Пленуму Вищого господарського суду від 17 травня 2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земеьних відносин», зокрема, зазначено, що: порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам визначено статтею 123 Земельного кодексу України.

Статтею 92 Земельного кодексу України передбачено, що: право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування». Однак ця норма не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими особами в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року (див. Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005).

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб'єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 Земльного кодексуУкраїни, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Крім того, з вищезазначених доказів, вбачається, що органи державної влади приймали відповідні рішення та проводили лісовпорядні наради з лісовпорядкування лісів Відповідача 1 (том 3, а.с. 121-122) з приводу даних земельних ділянок, котрі перебувають у користуванні Відповідача 1, що засвідчує як про погодження користування Відповідачем 1 даним лісовим фондом так і про погодження з визначиними межами даних земельних ділянок.

Відповідно, колегія суддів дослідивши Рішення Волинської обласної ради № 17/11 від 17 березня 1993 року, на підставі якого Відповідачу 1 видані державні акти на право користування земельними ділянками в контексті доказів, наявних в матеріалах справи зазначає, що дане рішення було прийнято без порушення діючого на момент його винесення законодавства та уповноваженим органом саме на виконання реформи користування землями лісового фонду, а тому у колегії суду відсутні підстави визнавати недійсними та скасовувати оспорювані акти, тільки з огляду на те, що в ньому не конкретизовано особи, котрій необхідно було видати дані акти, а саме - Відповідача 1.

Окрім того, колегія суддів дослідивши матеріали справи та нормативно-правовому базі діючого законодавства, звертає увагу, що протягом 1991-1995 років Україна зазнала значних змін, починаючи від встановлення незалежності країни закінчуючи повною зміною діючого законодавства України.

Відповідно, оспорювані акти та рішення, були видані саме під час проведення реформи користування землями лісового фонду у Волинської області (в нашому випадку) та Земльної реформи, і дане рішення було направлено саме на встанолення ведення лісового господарства в лісовому фонді спеціалізованим лісогосподарським підприємствам (котрим, й відповідно у Ковельському районі був Відповідач 1, а не будь-яке інше підприємство), оскільки відповідне користування даними лісовими ділянками уже було встановлено на підставі відповідних ОСОБА_4. Окрім того, його організаційно-правова форма була й спрямована саме на виконання даної лісової реформи, адже з прийняттям рішення «Про реформу користування землями лісового фонду області» Ковельський міжколгоспно-радгоспний лісгосп перетворився в Ковельське спеціалізоване лісогосподарське підприємство (що безпосередньо зазначено в Статуті Відповідача 1, що затверджений у 1993 році представником президента в Ковельському районі).

Крім того, при розгляді даних позовних вимог Прокурора, судова колегія враховує практику Європейського суд з прав людини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи права користування (власності).

Також, колегія суддів звертає увагу й на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства», в котрому Європейський суд з праві людини вказав на таке, що заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності (право користування), наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права користування майном.

Окрім того, колегія суддів, звертає увагу, що доказами, долученими Відповідачем 1 до матеріалів справи підтверджено, що за час діяльності Відповідача 1 надані в користування лісові масиви за рахунок лісонасаджень збільшились на 6 тис. га., в тому числі: на 1,4 га. земель непридатних для використання; створено 5 природних заповідників площею 5 тис. га.; обсяги виконаних робіт та наданих послуг за 5 місяців 2014 року становлять більше 3 млн. грн., за 5 місяців 2014 року сплачено до державного бюджету 1 млн. 102,3 тис. грн.., до місцевого бюджету 1 млн. 325 тис. грн.. При цьому, Відповідач 1 здійснює свою господарську діяльність виключно за рахунок ведення лісового господарства.

Дослідивши усе вищезазначене, колегія суддів з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, доходить висновку, що Відповідач 1, користуючись даними земельними ділянками лісового фонду шляхом ведення лісового господарства ще з 1976 року, при цьому не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження користування даними ділянками, що в свою чергу було важливим елементом його діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з ведення господарства в лісовому фонді.

А відтак, судова колегія дійшла висновку про неможливість позбавлення Відповідача 1 права користування даними земельними ділянками шляхом ведення лісового господарства, враховуючи той факт, що Відповідач 1 не вчиняв будь-яких порушень при отриманні даних земельних ділянок лісового фонду. Протилежного, в свою чергу, не було доведено Прокуратурою, тільки на тій підставі, що порушення закону були допущені органом державної влади.

Відповідно, у колегії суддів відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Прокурора в особі Позивача 2 про визнання недійсними та скасування Державних актів та повернення в державну власність земель лісового фонду, з огляду на недоведеність та безпідставність, а в цілому на відсутність обставин, якими Прокурор обґрунтовує свої вимоги щодо не зазначення в рішенні №17/11 від 17 березня 1994 року, яке було підставою видачі Державних актів на право постійного користування землею, Відповідада 1.

Також, Прокурором, не доведено, чиї права або охоронювані законом інтереси порушує Відповідач 1 при здійсненні ним користування відповідними земельними ділянками і в чому полягають такі порушення, що є правовими підставами для скасування даних Державних актів та повернення в державну власність земельних ділянок.

.

Окрім того, судова колегія звертає увагу, що Прокурор в своїй позовній заяві зазначає, що порушення вимог чинного законодавства на час видачі державних актів від 12 квітня 1994 року серії ВЛ № 3-23 Відповідачу 1, підтверджено перевіркою Третьої особи (Державної інспекції сільського господарства області), про що зазначено в листах Волинської облдержадміністрації № 2786/54/2-14 від 2 червня 2014 року та Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства № 412 від 28 травня 2014 року.

Водночас, в матеріалах справи міститься лист третьої особи від 17 серпня 2015 року № 01-13/1371 (том 4, а.с. 140), в котрому зазначено, що повноваження з питань передачі земель лісового фонду у постійне користування належать органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, й відповідно до статті 57 Земельного кодексу України: земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постіне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Що стосується питання дізнання інспекцією про порушення прав та інтересів держави, то зазначену інформацію отримано від прокуратури Волинської області від 19 березня 2013 року № 07/4-128 вих-13.

При цьому, в матеріалах справи міститься акт перевірки дотримання вимог законодавства Відповідачем 1 від 11 листопада 2013 року (том 3; а.с. 1-12).

Дослідивши котрий вбачається, що Третьою особою була проведена перевірка дотримання Відповідачем 1 вимог земельного законодавства та вимог щодо експлуатації та технічного стану тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних машин.

При перевірці дотримання Відповідачем 1 вимог земельного законодавства, як вбачається з даного акта, Третьою особою 1 було перевірено наявність та законність у Відповідача 1 документів, що посвідчують право власності чи право користування на земельні ділянки, при цьому, за результатами перевірки ніяких порушень не виявлено, а лише в рядку « 1» графі «Так1» міститься запис кульковою ручкою «так», що згідно пояснень та позначено до даного ОСОБА_4, означає так, виконано, дотримано, відповідає (том 1, а.с. 5).

Що ж стосується детального опису виявленого порушення, то в ОСОБА_4 зазначено: не пройдено чергову перевірку технічного стану машин; на території гідрологічного заказника «Соминський» виявлено факт недодержання режиму використання земель.

При цьому, будь-яких інших порушень, щодо наявних у Відповідача 1 Державних актів, та безпідставного користування даними земельними ділянками ОСОБА_4 перевірки не містить.

В матеріалах справи містить повідомлення про початок досудового розслідуванняі від 9 січня 2014 року № 12/2-78 (том 3; а.с. 18), у котрому в рядку « 5. Прізвище, імя, по батькові (найменування) потерпілого або заявника, інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення» зазначено: Самостійно виявлено прокурором за результатами перевірки в порядку нагляду; в рядку « 6. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела», зазначено: посадові особи Ковельського спеціалізованого лісогосподарського товариства «Тур», зловживаючи своїм посадовим становищем, шляхом підроблення документів та подачу їх до відділу земельних ресурсів Ковельської районної ради народних депутатів отримали державні акти на право постійного користування землею серії ВЛ №3-32 від 12 квітня 1994 року, внаслідок чого незаконно заволоділи майном виконавчого комітету Волинської обласної ради, чим завдали збитків останньому.

Слідчий СУ УМВС України у Волинській області своїм листом від 5 лютого 2014 року за № 12/2-709 (том 4; а.с. 237), просив Третю особу прорвести перевірку законності правомірності використання земель лісового фонду, водного фонду, сільськогосподарського та іншого призначення.

Відповідно, в матеріалах справи містить ОСОБА_4 перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 000062 від 20 лютого 2014 року Відповідачем 1, проведеної Третьої особою (том 4; а.с. 241-242), зі змісту котрого, окрім зазначеного, вбачається, що Відповідач 1 використовує землі лісового фонду, які знаходяться під охороно, Відповідач 1 не може проводити охорону лісу на земельній ділянці площею 3956,3699 га, так як він не є власником чи постійним лісокористувачем, що є порушенням вимог статтей 57,92 Земельного кодексу України та статтей 17, 86 Лісового кодексу.

При цьому, в даному акті відсутнє зазначення будь-яких інших порушень, щодо допущення порушень при оформленні наявних у Відповідача 1 Державних актів, та з приводу безпідставного користування даними земельними ділянками.

28 травня 2014 року Третя особа направила Прокурору Волинської області лист за № 412 (том 2, а.с. 193), в котрому повідомила, що проведеною перевіркою було виявлено, що державні акти на право постійного користування, видані Відповідачу 1 за відсутності рішення органу державної влади та розробленої землевпорядної документації, а тому Третя особа просила Прокурора звернутися до суду із заявою про визнання недійсними даних актів.

Згідно з пунктом 5 Положення про Державну інспекцію сільського господарства, (затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року), повноваження цієї інспекції та її посадових осіб в галузі землекористування обмежуються лише правом на звернення до органів прокуратури з клопотанням про предявлення позовів про вилучення самовільно зайнятих та тимчасово використовуваних земель, строк використання яких закінчився.

Тому, контрольними функціями за виданням державних актів на право постійного користування землею Державна інспекція сільського господарства не наділена і це питання до делегованих їй прав законодавством не віднесено.

Окрім того, колегія суддів зважаючи на користування Відповідачем 1 даними земельними ділянками лісового фонду, ще з 1976 року (що й не заперечується Прокурором), зазначає, що оскільки за змістом норми 261 Цивільного кодексу України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, колегія суду констатує, що саме норма частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

В той же час, належними і допустимими доказами (в розумінні статтей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України первинними документами) не підтверджено та недоведено підстави визнання недійсними та скасування Державних актів, та й в цілому незаконності рішення та перевищення повноважень Волинською обласною радою Народних депутатів при прийнятті рішення, на підставі котрого видані оспорювані акти, в контексті вищевстановлених фактичних обставин справи.

Враховуючи усе вищевказане, в контексті практики Європейського суду з прав людини, колегія суду дійшла висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора саме за безпідставністю матеріально - правових вимог.

Усе вищевказане у даній судовій постанові, вказує на неповне зясування місцевим господарським судом всіх обставин справи, про невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та про порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального права що в силу дії пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування оскарженого рішення господарського суду Хмельницької області.

З огляду на усе висвітлене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Відповідача 1 слід задоволити, а оскаржуване рішення господарського суду Волинської області від 10 листопада 2015 року по справі № 903/543/14 скасувати та прийняти нове, яким відмовляє в задоволенні позову повністю.

Судові витрати по справі апеляційний господарський суд покладає на Позивача 1, Позивача 2, Позивач 3, Позивача 4 у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Ковельського спеціалізованого приватного акціонерного товариства "Тур" - задоволити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 10 листопада 2015 року в справі № 903/543/14 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Волинської обласної ради (майдан Київський, 9, у м. Луцьку, Волинської області, 43027, ) в доход Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 18 270 грн 00 коп..

5. Стягнути з Волинської обласної державної адміністрації (майдан Київський, 13, у м. Луцьку, Волинської області, 43027, ) в доход Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 18 270 грн 00 коп..

6. Стягнути з Державного агентства лісових ресурсів України (вулиця Шота Руставелі, будинок 9-А у м. Києві, 01023, ) в доход Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 18 270 грн 00 коп..

7. Стягнути з Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства (проспект Волі, 30, у м. Луцьку, Волинської області, 43000, ) в доход Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 18 270 грн 00 коп..

8. Стягнути з Волинської обласної ради (майдан Київський, 9, у м. Луцьку, Волинської області, 43027, ) на користьКовельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства "Тур" (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Грушевського, 112, ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 20 097 грн 00 коп..

9. Стягнути з Волинської обласної державної адміністрації (майдан Київський, 13, у м. Луцьку, Волинської області, 43027, ) на користьКовельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства "Тур" (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Грушевського, 112, ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 20 097 грн 00 коп..

10. Стягнути з Державного агентства лісових ресурсів України (вулиця Шота Руставелі, будинок 9-А у м. Києві, 01023, ) на користьКовельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства "Тур" (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Грушевського, 112, ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 20 097 грн 00 коп..

11. Стягнути з Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства (проспект Волі, 30, у м. Луцьку, Волинської області, 43000, ) на користьКовельського спеціалізованого лісогосподарського приватного акціонерного товариства "Тур" (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Грушевського, 112, ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 20 097 грн 00 коп..

12. Доручити господарському суду Волинської області видати відповідні накази.

13. ОСОБА_5 набирає законної сили з дня її прийняття.

14. ОСОБА_5 апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

15. Справу №903/543/14 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.