ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015р. Справа№ 914/3529/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега, м.Київ

до відповідача-1 ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укртехнофос, м.Рівне

до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства Кредобанк, м.Львів

за участю у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 підприємства Верес, с.Городок Рівненської області

за участю у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції, м.Київ

за участю у справі в якості третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3, м.Рівне

про визнання недійсним абзацу 2 пункту 8.6. договору ыпотеки№408-07/1 укладеного 19.12.2007р.

За участю представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача-1 не зявився

від відповідача-2 не зявився

від третьої особи-1 не зявився

від третьої особи-2 не зявився

від третьої особи-3 не зявився

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега до відповідача-1 ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укртехнофос, до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства Кредобанк за участю у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 підприємства Верес, за участю у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції, за участю у справі в якості третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним абзацу 2 пункту 8.6. договору іпотеки № 408-07/1 укладеного 19.12.2007р.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Представник позивача подав клопотання (вх.№53045/15 від 07.12.2015р.) про долучення до матеріалів справи копії ухвали господарського суду Львівської області від 26.10.2015р. у справі №914/2980/15 про зупинення провадження у справі. Також представником позивача подано письмові пояснення (вх..№53040/15 від 07.12.2015р.) щодо предмета спору. Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Відповідачі та треті особи явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд -

встановив:

Між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Кредобанк, (надалі Банк) та ОСОБА_2 підприємством Верес (надалі позичальник) укладено договір кредитної лінії №408-07 від 19.12.2007р., відповідно до умов якого банком відкрито позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 4 000 000,00 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором кредитної лінії між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк (іпотекодеражатель) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укртехнофос (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №408-07/1 від 19.12.2007р., посвідчений приватний нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 4111, відповідно до якого відповідач-1 передав в іпотеку відповідачу-2 нерухоме майно.

11.10.2013р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції (клієнт) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега (фактор) укладено договір факторингу №7/О, за яким фактору відступлено право вимоги до ПП Верес за невиконаними зобовязаннями, що виникли відповідно до договору кредитної лінії №408-07 від 19.12.2007р., а також права вимоги за усіма зобовязаннями, що забезпечують належне виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі за договором іпотеки № 408-07/1 від 19.12.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реестровим № 4111.

17.12.2013р. між ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції (іпотекодержатель) та ТзОВ Факторингова компанія Омега (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за вищезазначеним договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в державному реєстрі за № 5840, відповідно до якого право вимоги за вищезазначеним договором іпотеки перейшло до нового іпотекодержателя.

Відповідно до абз. 2 пункту 8.6. договору іпотеки, відступлення прав за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги позичальником за кредитним договором.

Позивач у позовній заяві стверджує, що позичальник не має та не може мати права вимоги за кредитним договором до самого себе, а тому не може його відступити.

Вважає, що вищенаведений абзац 2 пункту 8.6 договору іпотеки суперечить положенням Цивільного кодексу України та Закону України Про іпотеку та такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, тому ТзОВ Факторингова компанія Омега звернулась до суду із позовною вимогою про визнання його недійсним.

Відповідач-1 проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема ТзОВ «Укртехнофос» зазначає, що за укладеним між сторонами договором кожна сторона має як права, так і обовязки, а тому відступлення позичальником права вимоги за кредитним договором є можливим. Тобто позичальник має право на отримання коштів окремими траншами, а у свою чергу банк має обовязок такі кошти надати тощо. Таким чином на думку відповідача-1 твердження позивача про те, що спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не є доведені.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач-1 зазначає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, оскільки договір іпотеки був укладений 19.12.2007р.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зокрема, відповідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, згідно з ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним.

Так, позовні вимоги ТзОВ Факторингова компанія Омега обґрунтовує тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України Про іпотеку, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Відповідно до положень ст.1 Закону України Про іпотеку, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням.

Як зазначає позивач, з аналізу вищевказаних норм відступлення за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що кредитором, тобто іпотекодержателем відступається право вимоги за кредитним договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відтак, позивач стверджує, що відповідно до вищезазначених положень Цивільного кодексу України право вимоги за кредитним договором належить кредитору, а не боржнику. А отже, положення абзацу 2 пункту 8.6. Договору іпотеки суперечать ч.1 ст.24 Закону України Про іпотеку та положенням Цивільного кодексу України, оскільки боржник ПП Верес, як позичальник, не має та не може мати права вимоги за кредитним договором до самого себе, а тому не може його відступити. Цей факт призводить до унеможливлення виконання сторонами п.8.6. договору іпотеки та настання реальних наслідків у вигляді відступлення права вимоги за ним.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

У відповідності до ст.179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст.6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Пунктом 8.6 договору сторони встановили, що відступлення прав за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги позичальником за кредитним договором.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.24 Закону України Про іпотеку, встановлений ним порядок відступлення прав за іпотечним договором без необхідності отримання згоди іпотекодавця застосовується у разі, якщо інше не встановлено договором. Відтак, вказана норма спростовує твердження позивача про те, що зазначене положення договору суперечить зазначеній законодавчій нормі.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р., за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Стосовно тверджень позивача про те, що зафіксований у абзаці 2 п.8.6 договору іпотеки порядок відступлення права вимоги за цим договором без згоди іпотекодавця, призводить до унеможливлення виконання сторонами п.8.6. договору іпотеки та настання реальних наслідків у вигляді відступлення права вимоги за ним, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Пункт 8.6 договору іпотеки закріплює положення щодо здійснення правочину, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором. Настання реальних наслідків такого правочину повязане із дійсною можливістю іпотекодержателя відступити право вимоги за іпотечним договором.

Оспорювана частина зазначеного пункту договору закріплює положення про можливість здійснення правочину, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором, без отримання згоди однієї зі сторін цього правочину, а саме іпотекодавця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначене оспорюване положення пункту договору не впливає на можливість реального настання правових наслідків, а саме відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Також суд зазначає, що кредитний договір є за своєю суттю двостороннім правочином, тобто погодженою дією двох сторін. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Так, відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Судом враховано твердженнями ТзОВ Укртехнофос, наведені у поданому ним відзиві про те, що укладений між ВАТ Кредобанк та ПП Верес договір кредитної лінії є двостороннім, тобто зобовязаннями за таким договором наділені обидві сторони і банк, і позичальник.

Відповідач-1 звертає увагу на те, що кредитна лінія це кредитна угода, відповідно до якої протягом передбаченого договором терміну банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміту кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту. Тобто, позичальник мав право на отримання коштів окремими траншами, а у свою чергу банк мав обов'язок такі кошти надати. Право вимоги - це право сторони вимагати від іншої сторони виконання свого обов'язку за домовленістю. За таких умов, оскільки банк має перед позичальником обов'язок виплатити кредитні кошти, то позичальник володіє правом вимоги до Банку та наділений правом здійснювати його уступку. На підтвердження своєї правової позиції, ТзОВ Укртехнофос зазначає, що вказане знайшло своє відображення у п. 9.4.1. договору кредитної лінії, відповідно до якого позичальник має право вимагати від банку виконання прийнятих на себе зобов'язань за цим договором, й звертає увагу на те, що оскаржувана умова договору іпотеки кореспондується зі ст.212 ЦКУкраїни, якою передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відтак, оскаржувана частина правочину не суперечить положенням чинного законодавства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позичальник не позбавлений можливості відступити право вимоги за кредитним договором. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Щодо поданої заяви про застосування строків позовної давності, суд звертає увагу на розяснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. в якому, зокрема зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, та відхилити заяву про застосування строку позовної давності, оскільки суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача в повному обсязі.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 28.12.2015р.

Суддя Петрашко М.М.