ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015р. Справа№ 914/3372/15

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю „Аграрно транспортна фірма „Транс Агро, м. Запоріжжя
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто Граф, м. Львів
про:стягнення 71063,19 грн.
Суддя Артимович В.М.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

Представники сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 представник, ОСОБА_2 директор.

Представникам відповідача розяснено права і обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, в тому числі право заявляти відводи. У відповідності до ст. 81-1 ГПК України технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору: на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Аграрно транспортна фірма „Транс Агро, м. Запоріжжя, надалі позивач, до Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто Граф, м. Львів, надалі відповідач, про стягнення заборгованості в сумі 71063,19 грн., в т.ч. 39000,00 грн. основного боргу, 3992,95 грн. пені, 1746,99 грн. трьох процентів річних та 26323,25 грн. інфляційних нарахувань.

Як стверджує позивач, 18.03.2014 р. останнім на підставі рахунку № СФ-0000011 від 13.02.2014 р. було пераховано кошти в сумі 39000,00 грн. на поточний рахунок відповідача за обладнання (програматор UTP-10 «МАТТ», завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT PACK. тип RED) з призначенням платежу: «Оплата за обладнання згідно рахунку № 11 від 13.02.2014 р.», що підтверджується платіжним дорученням від 18.03.2014р. за № 46. У відповідності з досягнутими сторонами домовленостями рахунок № СФ-0000011 від 13.02.2014 р. позивачем отримано електронно-поштовим звязком. Позивач також зазначає, що відповідачем не надано податкової накладної на суму оплати на підтвердження отриманого авансового платежу та не повідомлено про строки постачання товару, а тому позивач був змушений подати до органу фіскальної служби заяву про відмову постачальника надати податкову накладну до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2014 р. Крім того, позивач стверджує, що договір між сторонами спору не було підписано, оскільки сторони не досягли згоди щодо суттєвих умов договору. Також позивачем на адресу відповідача направлено претензію про повернення сплачених коштів в сумі 39000,00 грн.

Ухвалою суду від 25.09.2015 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 28.10.2015 р.

27.10.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

У відзиві на позовну заяву, поданому суду 28.10.2015 р., відповідач ствердив, що 17.03.2014 р. сторонами спору було підписано договір поставки № 38625944 та в цей же день представнику позивача у м. Львові було виписано рахунок № СФ-0000011, податкову накладну № 7 та видаткову накладну, згідно якої позивачем отримано товар, передбачений договором. Також у відзиві відповідач заперечив проти позову повністю, покликаючись на норми ст.ст. 230 232 Господарського кодексу України.

19.11.2015 р. на розгляд суду представник відповідача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

19.11.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник відповідача подав клопотання з проханням продовжити строк розгляду справи.

Ухвалою суду від 19.11.2015 р. продовжено строк розгляду спору до 10.12.2015 р., розгляд справи відкладено на 10.12.2015 р., за клопотанням відповідача в порядку ст. 38 ГПК України зобовязано Державне підприємство „Всеукраїнський державний науково виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів (Державне підприємство „Укрметртестстандарт) надати суду належним чином засвідчену копію договору про надання послуг від 28.05.2014 р. за № 220-В80/14, укладеного між Державним підприємством „Всеукраїнський державний науково виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів (Державне підприємство „Укрметртестстандарт) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Аграрно транспортна фірма „Транс Агро, та належним чином засвідчену копію акту здачі приймання робіт від 28.05.2014 р. за № 220-В80/14.

07.12.2015 р. на адресу суду від ДП „Всеукраїнський державний науково виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів надійшли копії наступних документів: договору про надання послуг від 28.05.2014 р. за № 220-В80/14 та акту здачі-приймання робіт від 28.05.2014 р. за № 220-В80/14.

08.12.2015 р. відповідач також подав клопотання про долучення до матеріалів справи ряду документів.

В засідання суду 10.12.2015 р. зявилися представники відповідача, надали пояснення по суті справи, просили суд відмовити в задоволенні позову. Позивач не забезпечив явки повноважного представника, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання. В судовому засіданні судом оглянуто оригінали договору поставки № 38625944 від 17.03.2014 р. та видаткової накладної № РН-0000021 від 17.03.2015 р.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, оцінивши докази, подані позивачем та відповідачем, в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання виникають з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Як передбачено нормою ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

У відповідності до ст. 207 Цивільного кодексу України в редакції, чинній станом на 17.03.2014 р., правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Окремим видом зобов'язання є договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

При огляді в судовому засіданні 10.12.2015 р. оригіналу договору поставки № 38625944 від 17.03.2015р. встановлено, що він підписаний уповноваженими особами позивача та відповідача відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Наявність повноважень у вказаних осіб на підписання договору поставки підтверджується доказами, поданими позивачем. Так, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.10.2015 р. за № 21317866 ОСОБА_5 із 11.02.2013 р. є керівником позивача. Згідно ж витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 13.10.2015 р. за № 21313324 ОСОБА_4 із 30.12.2010 р. є підписантом (особою, яка має право від імені юридичної особи вчиняти дії без довіреності). Зі сторони відповідача договір скріплений круглою печаткою, а зі сторони позивача договір скріплений круглою печаткою позивача, нанесеною шляхом фотокопіювання чи сканування.

Як зазначено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Аналіз судом матеріалів справи дає підстави стверджувати, що вказаний договір поставки схвалений як позивачем шляхом часткової оплати та отримання товару, так і відповідачем шляхом передачі товару позивачу та отримання часткової оплати товару.

При огляді в судовому засіданні 10.12.2015 р. оригіналу видаткової накладної № РН-0000021 від 17.03.2015 р. судом встановлено, що вона зі сторони позивача підписана ОСОБА_5, а зі сторони відповідача ОСОБА_4 та скріплена круглою печаткою відповідача. Крім того, відповідачем видана позивачу податкова накладна № 7 від 17.03.2015 р. на загальну суму 57490,00 грн., в т.ч. ПДВ 9581,67 грн., яка містить посилання на договір поставки № 38625944 від 17.03.2015 р. Факт виписування відповідачем податкової накладної № 7 від 17.03.2015 р. та включення ним до податкових зобовязань податку на додану вартість в сумі 9581,67 грн. у звязку з поставкою позивачу товару підтверджується розшифровкою податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5), що є додатком до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2014 р. Слід зазначити, що позивачем за допомогою належних і допустимих доказів не доведено ні звернення до органу фіскальної служби із заявою про відмову постачальника надати податкову накладну до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2014 р. (як про це зазначено в позові), так і не спростовано включення до податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 9581,67 грн. на підставі зазначеної вище податкової накладної, виданої відповідачем.

Крім того, факт поставки відповідачем позивачеві програматора UTP-10 № 105.07.02.958 підтверджується наданими господарському суду копією договору про надання послуг № 220-В80/14 від 28.05.2014 р., укладеного між ДП „Всеукраїнський державний науково виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів, як виконавцем, та позивачем у даній справі, як замовником, та актом здачі-приймання робіт № 220-В80/14 від 28.05.2014 р., згідно яких виконавець провів для позивача в даній справі державну метрологічну атестацію тахотестера UTP-10 № 105.07.02.958.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем і відповідачем 17.03.2014 р. укладено договір поставки за № 38625944, відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобовязується оплатити та прийняти програматор UTP-10 «МАТТ», завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT PACK тип RED (далі «товар»), на умовах даного договору. Вартість, асортимент, номенклатура та кількість товару погоджені сторонами та вказуються у рахунках-фактурах та у видаткових накладних. Загальна вартість товару, що поставляється, складає загальну суму усього договору та становить 57490,00 грн., в тому числі ПДВ 9581,67 грн.

Згідно п. 2.1 договору постачальник здійснює поставку та передачу товару зі свого складу покупцю за місцем знаходження постачальника, що знаходиться за адресою: 79015, м. Львів, вул. Федьковича, 60А (БЦ «Технопарк»). Поставка та передача товару здійснюється протягом 10 робочих днів після надходження на розрахунковий рахунок постачальника попередньої 100 % оплати за відповідну партію товару відповідно до умов п. 7.1 даного договору на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної (п. 2.2 договору).

Згідно п. п. 5.1, 5.2 договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом попереднього перерахування 100% оплати за товар на поточний рахунок постачальника протягом 7 (семи) банківських днів з дня отримання покупцем рахунку. Підставою для перерахування грошових коштів покупцем є даний договір та рахунок-фактура постачальника.

Відповідно до п. 10.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк договору закінчується 17.06.2014 р. (п. 10.2 договору).

Пункт 11.2 договору містить положення, згідно якого після підписання цього договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов цього договору.

Суд вважає проведення позивачем оплати коштів в сумі 39000,00 грн. на підставі платіжного доручення № 46 від 18.03.2014р., тобто після укладення договору, саме частковим виконанням позивачем взятих на себе зобовязань по оплаті отриманого товару згідно відповідного договору поставки. При цьому, враховуючи зміст п. 11.2 договору, даний факт не спростовується вказівкою позивача у призначенні платежу платіжного доручення на рахунок № 11 від 13.02.2014 р.

Однією з основних засад судочинства згідно ст. 129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип реалізований у нормі ст. 4-3 ГПК України, згідно якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Проаналізувавши норми чинного законодавства та вивчивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

В той же час суд зазначає, що відмова в задоволенні даного позову не позбавляє позивача чи відповідача в даній справі права у випадку поставки некомплектного, неякісного товару чи інших його недоліків, а також у випадку неналежної оплати поставленого товару звернутись з окремим позовом до суду за захистом порушеного чи оспорюваного права.

У відповідності до норми ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 4-3, 4-5, 4-7, 5, 12, 32, 33, 34, 42, 43, 49, 69, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Повне рішення складено 15.12.2015 року.

Суддя Артимович В.М.