ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року Справа № 922/1435/15
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015
у справі№ 922/1435/15 Господарського суду Харківської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 45670,22 грн.,
за участю представників сторін
від позивача:ОСОБА_6 (довіреність від 11.12.2015 № 2167),
від відповідача:не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 у березні 2015 року звернувсь до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення, з урахуванням уточнень, 35820 грн. основного боргу, 9484,17 грн. інфляційних втрат, 366,05 грн. компенсації за користування коштами.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.05.2015 (суддя Жигалкін І.П.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 (колегії суддів у складі: Бондаренко В.П. - головуючий, Россолов В.В., Тихий П.В.) позов повністю задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 45670,22 грн. боргу, з яких: 35820 грн. основного боргу, 9484,17 грн. інфляційних втрат, 366,05 грн. компенсації за користування коштами та 1827 грн. судового збору.

Не погоджуючись з постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувсь до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області, і прийняти нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 03.01.2012 укладено договір найму частини нежилого приміщення, зі строком дії до 31.12.2012, за яким передано майно на підставі акта прийому-передачі та опису майна.

Сторонами 05.01.2013 укладено додаткову угоду до договору найму частини нежилого приміщення щодо продовження строку дії договору з 05.01.2013 до 31.12.2013. Додатковою угодою від 05.01.2014 продовжено строк дії договору з 05.01.2014 до 31.12.2014. Дія вказаного договору закінчилася 31.12.2014.

Позивачем 16.02.2015 надіслано відповідачу лист про повернення майна та сплату 35820 грн. заборгованості з орендної плати за договором.

Позивачем 03.03.2015 надіслано відповідачу для підписання акти.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до передчасного висновку про стягнення 35820 грн. основного боргу, 9484,17 грн. інфляційних втрат та 366,05 3% річних. Позовні вимоги про стягнення 9484,17 грн. інфляційних втрат та 366,05 3% річних мають похідний характер від позовних вимог про стягнення основного боргу.

Судами не досліджено: період заборгованості з орендної плати за договором найму нежилого приміщення від 03.01.2012, пункт 5.2 вказаного договору щодо розміру орендної оплати та пункт 7.1 договору щодо порядку оплати платежів.

Аналіз наведених доводів у їх сукупності свідчить про неповне з'ясування судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, і про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.

Згідно з частиною 1 статті 11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду.

Керуючись статями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області частково задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Головуючий, суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.