ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015 р. Справа №904/5760/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: судді Науменко І.М. доповідача

суддів: Вечірка І.О., Кузнецова В.О.,

при секретарі судового засідання: Петровська А.В.,

представники сторін:

відповідач: ОСОБА_1, паспорт серія АН № 691694 від 04.04.08;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, договір № б/н від 29.09.15;

Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015р. у справі №904/5760/14

за позовом Комунального підприємства Теплоенерго Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ

до відповідача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_1, м.Дніпропетровськ

про стягнення 16 204,99 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015р. у справі №904/5760/14 (головуючий суддя Мартинюк С.В., судді Бєлік В.Г., Колісник І.І.) позов задоволено частково.

Стянуто з ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Теплоенерго Дніпропетровської міської ради 13 845,47 грн. - основного боргу, 3% річних - 176,89 грн., інфляційних в розмірі 1 283,30 грн., 4 162,32 грн. витрат за проведення експертизи та 1 725,60 грн. судового збору. В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано наявністю в матеріалах справи доказів прострочення відповідачем грошового зобовязання з погашення вартості поставленої теплової енергії.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015р. у справі №904/5760/14 скасувати, як неправомірне. Провадження у справі припинити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наполягає на тому, що відповідач належним чином про час та місце вирішення спору повідомлений не був, що завадило йому належним чином захистити порушені права; договір №393 від 01.04.2009р., саме на підставі якого з відповідача стягнуто спірну суму заборгованості, є недійсним; спору між сторонами відносно суми нарахувань не існує; з відповідача неправомірно стягнуто 4 162,32 грн. витрат на проведення судової експертизи, у призначенні якої, на думку останнього, не було жодного сенсу та необхідності тощо.

В свою чергу, у запереченнях на апеляційну скаргу позивач викладені в останній доводи відхиляє, наполягає на відповідності оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства України, у звязку з чим підстав для його зміни чи/або скасування не вбачає.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні уповноважених представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегією суддів встановлено наступне:

01.04.2009р. між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (далі - позивач, постачальник) та ОСОБА_3 особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач, споживач) було укладено договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення №393 (далі - договір), згідно з п.1 якого позивач здійснює відпуск теплової енергії для потреб центрального опалення споживачеві, по його об'єктах, розміщених за адресами: вулиця Комсомольська, 74а, прим.35а, від джерела теплопостачання: вулиця Комсомольська, 74 а.

Відповідно до п.2.1 договору, позивач надає відповідачу теплову енергію у вигляді гарячої води в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору з дотриманням споживчих властивостей, якісних показників і режимів.

Кількість теплової енергії, яка передається відповідачу у відповідний період по даному договору визначається розрахунковим методом згідно нормативних документів галузі з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря, фактичних днів надання послуг в поточному місяці (п.2.3 договору).

Відповідно п.3.2.1 договору, відповідач зобов'язався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Як зазначено в п.5 правочину, ціна одиниці теплової енергії (1Гкал) згідно тарифів, затверджених Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27.10.2008р. №3363 складає (разом з ПДВ) 497,00 грн.

Пунктами 6.1, 6.2 договору передбачено, що відповідач щомісячно здійснює оплату за теплову енергію у розмірі 80% від планового місячного нарахування та зобов`язаний щомісячно, до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, отримати рахунок за фактично надані послуги. Кінцевий розрахунок відповідач здійснює до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим шляхом безготівкового перерахування або через касу постачальника.

Сторонами договору узгоджено, що спори розв`язуються шляхом переговорів, а в разі неможливості досягти згоди сторони шляхом звернення до суду. (п.8.3 договору).

Зазначений договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2011р. (п.10.1 договору). При цьому, припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати за спожиту теплову енергію (п.10.4 договору).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що 05.07.2012р. відповідачем на адресу позивача було направлено лист №004 про розірвання договору №393 від 01.04.2009р. з посиланням на п.10.3 останнього.

На даний лист позивачем було надано відповідь №2112 від 12.07.2012р. (а.с.64) про неможливість розгляду питання про розірвання договору, у звязку із відсутністю технічної можливості відключення приміщення відповідача без дозволу спеціальної комісії, згідно з п.1.4.1, 1.4.5 наказу №76 від 17.05.2005р. Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства.

В той же час, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та твердженнями відповідача у справі (апелянта), що з урахуванням приписів п.п.10.3, 10.6 договору №393 від 01.04.2009р., дія останнього вважається непролонгованою на спірний період, а договір припиненим.

Натомість, як свідчать наявні у справі докази, позивачем в період з жовтня 2013р. по квітень 2014р. було відпущено відповідачеві теплову енергію в обсязі 14,2012 ГКл, що підтверджується представленими позивачем ОСОБА_4 здачі - приймання теплової енергії. Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, дана поставка була здійснена поза межами строку дії договору №393 від 01.04.2009р., що, в свою чергу, не звільняє відповідача від обов'язку сплатити за поставлену теплову енергію на підставі діючих тарифів.

Отже, для оплати теплової енергії позивачу було виставлено рахунки, які останній сплатити відмовився (докази зворотного відсутні), у звязку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 13 845,47 грн.

Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом стягнення з відповідача 13 845,47 грн. основної заборгованості за постачання теплової енергії у період з жовтня 2013р. по квітень 2014р., а також, 178, 01 грн. 3% річних, 1 283,30 грн. інфляційних втрат, 898,21 грн. пені за період з 21.11.2013р. по 21.07.2014р.

Як вже зазначалось вище, за результатами вирішення даного спору місцевим господарським судом було прийнято рішення від 16.09.2015р. у даній справі про часткове задоволення позову, саме яке є предметом апеляційного перегляду.

Отже, вирішуючи питання щодо відповідності оскаржуваного рішення суду вимогам чинного законодавства України та, як наслідок, обґрунтованості викладених в апеляційній скарзі заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції виходила з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з п.2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В свою чергу, відповідно до вимог ст.ст.525,526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, зважаючи на те, що строк оплати за позадоговірну поставку теплової енергії не встановлений, господарський суд першої інстанції обґрунтовано визначив строк оплати таким, що настає через 7 днів після отримання відповідного рахунку.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, відповідно до вимог ст.ст.33,34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, витягу з інвентарної справи по приміщенню №35 будинку 74-А по вул.Комсомольська та акту оцінки об'єму опалення 1997р. (що був наданий відповідачем позивачеві) вбачається, що об'ємом спірного об'єкту опалення є саме показник 456 м2 є, тоді як площа останнього складає 138 м2. При цьому, зі змісту вищевказаного документу не вбачається, що до цієї площі включено мансарду або інші неопалювальні приміщення, на чому наполягає відповідач.

Таким чином, з урахуванням зазначених вище показників обєму обєкту опалення та площі опалювального приміщення, згідно існуючих тарифів позивача та обєму спожитої відповідачем теплової енергії за період з жовтня 2013р. по квітень 2014р. (14,2012 ГКл), позивачем нараховано ФОП ОСОБА_1 13 845,47 грн. основного боргу.

Необхідно зазначити також, що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем з урахуванням обєму та площі опалення приміщення №35 будинку 74-А по вул.Комсомольська підтверджується також висновком судово-економічної експертизи №153/154-15 від 13.08.2015р., призначеної у справі в порядку вимог ст.41 ГПК України для розяснення питань, що виникли при вирішенні господарського спору та потребували спеціальних знань. Так, відповідно до даного висновку, документально підтверджується поставка теплової енергії Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради відповідачеві ОСОБА_3 особі-підприємцю ОСОБА_1 за період з жовтня 2013р. по квітень 2014р. (включно) на загальну суму 13 845,41 грн. (а.с.163).

Отже, переглядаючи справу в апеляційному порядку, судова колегія апеляційної інстанції приймає до уваги заперечення відповідача (апелянта) з приводу того, що за приписами ч.5 ст.42 ГПК України висновок експерта для господарського суду не є обовязковим і оцінюється за правилами, встановленими ст.43 даного Кодексу. Однак, слід зауважити, що за ч.1 ст.41,49 ГПК України, призначення у справі судової експертизи та подальший розподіл судових витрат на її проведення є правом господарського суду.

При цьому, слід зазначити, що з мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення чітко вбачається його прийняття не на підставі експертного висновку, а з його урахуванням, так само як і на підставі та з урахуванням наявних у справі інших документальних доказів (витяг з інвентарної справи по приміщенню №35 будинку 74-А по вул.Комсомольська, акт оцінки об'єму опалення 1997р., договір №393 від 01.04.2009р. тощо) за внутрішнім переконанням суду, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Зазначене вище спростовує заперечення апелянта з приводу відсутності сенсу у призначенні судової експертизи у справі, а також, безпідставного покладення на нього витрат на її проведення.

З огляду на зазначене вище, апеляційний господарський суд вважає, що колегія суддів місцевого господарського суду цілком правомірно не погодилась з твердженнями відповідача з приводу завищення позивачем показників зовнішнього будівельного об'єму опалювального приміщення, у зв'язку з чим доведеною та такою, що підлягає до стягнення з відповідача, цілком правомірно визнано суму основного боргу в розмірі 13 845,47 грн.

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст.231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Як зазначено в п.7.3. договору, за неналежне виконання грошового зобов'язання відповідач має сплатити пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу за весь період неналежного виконання зобов'язання відповідачем, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Отже, відповідно до п.7.3 договору, позивачем була нарахована до сплати відповідачу пеня у розмірі 898,21 грн. за період з 21.11.2013р. по 21.07.2014р. (по кожному рахунку окремо).

В той же час, колегія суддів погоджується з висновком колегії суддів місцевого господарського суду з приводу того, що зважаючи на встановлення в ході провадження у справі факту постачання позивачем теплової енергії відповідачеві поза межами дії договору №393 від 01.04.2009р., підстави для стягнення передбаченої п.7.3. правочину пені у господарського суду - відсутні. Відтак, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

В свою чергу, згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позивачем за період з 21.11.2013р. по 21.07.2014р. було нараховано до сплати відповідачеві 3% річних у розмірі 178,01 грн. та 1 283,30 грн. інфляційних.

Однак, за результатами перевірки правильності здійснення позивачем розрахунку, судом за допомогою калькулятора «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що сума 3% річних за заявлений позивачем період складає 176,89 грн., яка і підлягає стягненню. В іншій частині вимог господарським судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено.

Зважаючи на наведене, апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок господарського суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з ФОП ОСОБА_1 за прострочення виконання зобовязання з оплати спожитої теплової енергії 176,89 грн. 3% річних та 1 283,30 грн. інфляційний втрат. В решті позову щодо стягнення 3% річних правомірно відмовлено, з огляду на помилку в розрахунку, безпідставність та не підтвердженість заявлених до стягнення сум належними доказами.

В свою чергу, неспроможними апеляційна інстанція вважає викладені в апеляційній скарзі твердження щодо неналежного повідомлення відповідача про час та місце вирішення спору та, як наслідок, позбавлення останнього можливості захистити порушені права та інтереси.

Так, факт належного повідомлення відповідача про час та місце вирішення спору доведений наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями (а.с.36,84,121,128). Окрім того, слід зауважити на тому, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі за допомогою Єдиного Державного реєстру судових рішень, згідно зі ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень».

Помилковим є також твердження скаржника про недійсність договору №393 від 01.04.2009р., саме на підставі якого з відповідача стягнуто спірну суму заборгованості, адже, як встановлено судом в ході провадження у справі, хоча дія даного договору є припиненою, однак це не звільняє відповідача від обовязку сплати вартості спожитої ним теплової енергії (п.п.10.3, 10.4 та 10.6 договору).

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо часткової обґрунтованості позовних вимог, а саме, в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 13 845,47 грн., 3% річних в сумі 176,89 грн. та 1 283,30 грн. інфляційний втрат. Разом з цим, доводи апеляційної скарги в ході апеляційного провадження свого підтвердження не знайшли, виявились неспроможними та спростованими наявними у справі доказами.

Зважаючи на результат вирішення спору, покладення судових витрат на відповідача вимогам ст.49 ГПК України не суперечить. Відповідно до вимог зазначеної вище статті ГПК України, за результатами апеляційного перегляду витрати на апеляційне оскарження також покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015р. у справі №904/5760/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 21.12.2015р.

Головуючий суддя І.М. Науменко

Суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов