КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа№ 910/18108/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Бассараб С.С. - представник

від відповідача: Невмержицька С.М. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 року у справі № 910/18108/15 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта»

до Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України»

про стягнення 955 504, 25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 року у справі № 910/18108/15 позовні вимоги ТОВ «Ілта» задоволено в повному обсязі.

На підставі рішення з Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» 677 233,65 грн. штрафу; 278 270,60 грн. неустойки та 19 110,09 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Державний резервний насіннєвий фонд України» звернулося до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 року у справі № 910/18108/15 скасувати, позовні вимоги Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним встановленням обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

У своїй скарзі відповідач посилається на те, що договір, який є підставою звернення стягнення грошових коштів з відповідача не відповідає нормам чинного законодавства, та мав бути визнаним судом першої інстанції недійсним на підставі положень ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, відповідач посилається на те, що правові підстави для стягнення з нього штрафу відсутні, а сума штрафу не відповідає умовам Договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2015 апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 28.10.2015.

Представник позивача 26.10.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

27.10.2015 від представника відповідача надійшли клопотання про залучення до участі у справі Міністерства аграрної політики та продовольства України як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також клопотання про витребування у Міністерства аграрної політики та продовольства України додаткових доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015 розгляд справи було відкладено на 25.11.2015 за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015 розгляд справи відкладено на 25.11.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 розгляд справи відкладено на 09.12.2015, зобов'язано відповідача надати додаткові пояснення щодо необхідності залучення у справі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

07.12.2015 від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо безпідставності заявлених відповідачем клопотань про залучення до участі у справі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Представники сторін у судове засідання 09.12.2015 з'явились та надали пояснення по суті заявлених клопотань та по суті спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Дослідивши заявлене клопотання та письмові заперечення на нього, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що з наданих відповідачем доказів та пояснень не вбачається, що рішення у справі може вплинути на права або обов'язки міністерства щодо однієї з сторін, а також, що Міністерство аграрної політики та продовольства України має відомості чи докази, які є необхідними для вирішення спору, у зв'язку з чим, підстави для залучення Міністерства аграрної політики та продовольства України до участі у справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також витребування у нього додаткових доказів - відсутні.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

13.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ілта» (лізингодавець) та Державним підприємством «Державний резервний насіннєвий фонд України» (лізингоодержувач) було укладено Договір, за умовами якого:

- Договір регулює правовідносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем з оперативного лізингу транспортного засобу (засобів). Усі доповнення, додатки та будь-які інші документи, які тим чи іншим чином цитуються, та/або на які містяться посилання у Договорі, є невід'ємною його частинами. Об'єкт лізингу - це транспортний засіб (або транспортні засоби) в тому розумінні, як цей термін визначено Договором (пункт 1.1 Договору);

- склад та вартість предмету лізингу, ознаки, параметри та комплектність кожного транспортного засобу вказується в лізинговому протоколі (пункт 1.2 Договору);

- підписання сторонами Договору та підписання лізингоодержувачем лізингового протоколу вважається заявою лізингоодержувача на отримання від лізингодавця транспортного засобу з бажаними для лізингоодержувача споживчими якостями (призначення, колір, комплектація, технічні характеристики та ін.), зазначеними у лізинговому протоколі, у оперативний лізинг на умовах Договору та є початком строку дії Договору (пункт 2.1 Договору);

- лізингоодержувач сплачує лізингодавцеві: (a) перший лізинговий платіж, як це визначено в лізинговому протоколі; (b) чергові лізингові та будь-які інші платежі, належні за цим лізинговим договором, мають бути сплаченими протягом п'яти робочих днів із дня пред'явлення (виставлення) лізингодавцем відповідних рахунків згідно з графіком платежів, зазначеним в лізинговому протоколі. Термін лізингу транспортного засобу, на який нараховується черговий платіж, становить один місяць; (c) будь-які інші платежі, належні за цим лізинговим договором, мають бути сплаченими протягом трьох робочих днів із дня виставлення лізингодавцем відповідних рахунків (підпункт 3.1.1 пункту 3.1 Договору);

- лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб лізингодавцю не пізніше дати, зазначеної в акті приймання-передачі, якщо сторони не домовляться про інше. В разі прострочки зазначеної дати, лізингоодержувач сплатить на користь лізингодавця штраф (неустойку) в розмірі: F = МР * (N+1), де F - сума неустойки, МР - останній сплачений черговий лізинговий платіж, N - кількість повних місяців прострочки (пункт 6.1 Договору);

- лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб лізингодавцю у випадку розірвання Договору чи дострокового його припинення. Строк повернення - 2 робочих дні з дати розірвання (або припинення) Договору. За порушення цього строку лізингоодержувач, крім сплати штрафу, що визначений пунктом 6.1. Договору, зобов'язується сплатити на користь лізингодавця також: штраф в розмірі чергового лізингового платежу, який він лізингоодержувач мав би сплатити в разі користування транспортним засобом відповідно до графіку лізингового протоколу; відшкодування збитків що зазнав лізингодавець за час затримки повернення йому транспортного засобу (пункт 6.2 Договору);

- Договір припиняє дію у випадку належного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 7.1 Договору);

- датою припинення Договору є дата повернення останнього з транспортних засобів, що знаходився в користуванні лізингоодержувача (підпункт 7.1.1 пункт 7.1 Договору);

- повернення всіх транспортних засобів не звільняє лізингоодержувача від сплати грошового боргу, а також від відповідальності за порушення умов Договору, що мало місце в період його дії (підпункт 7.1.4 пункт 7.1 Договору);

- у разі розірвання Договору або певних лізингових протоколів за ініціативою лізингоодержувача (по причинам, що не залежать від лізингодавця) він повинен погасити заборгованість з лізингових платежів, якщо така має місце, повернути транспортні засоби та сплатити штраф за дострокове припинення Договору (або лізингового протоколу) у розмірі трьох чергових лізингових платежів за всіма підписаними лізинговими протоколами, що мають бути розірвані (підпункт 7.2.3 пункт 7.2 Договору).

Як встановлено судом першої інстанції, Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - директором з фінансів та лізингу Кощеєвим Олександром Сергійовичем, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. 28.05.2013 та зареєстрованої в реєстрі за № 1515, та від відповідача - генеральним директором Литвином Юрієм Олексійовичем, який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу об'єкт лізингу (транспортні засоби), що підтверджується актами приймання-передачі (від 25.11.2013; від 03.12.2013; від 04.12.2013; від 11.12.2013), які підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками діючих юридичних осіб без зауважень.

Відповідач 10.02.2015 надіслав позивачу листа № 138-2/1-01/172, в якому повідомив Товариство про бажання достроково припинити оперативний лізинг щодо декількох автомобілів, і про бажання перевести інші автомобілі з умов оперативного лізингу на фінансовий.

Фактичного переведення автомобілів на умови фінансового лізингу не відбулося, і Підприємство повернуло Товариству всі автомобілі 01.04.2015, що підтверджується відповідними актами повернення, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи.

Два автомобілі, щодо яких лізинг за проханням відповідача було достроково припинено (VW Т5 Multivan 2,0 TDI 4 Мotion AT та VW Passat B7 Premium 2,0 TDI DSG 140) були повернуті Підприємством з порушенням строків (протягом 2-х днів з моменту розірвання Договору), передбачених пунктом 6.2 Договору.

Так, прострочення повернення транспортних засобів складає 49 календарних дні.

Позивач зазначає, що у квітні 2015 року надіслав відповідачу фінансові документи на оплату штрафних санкцій, що виникли за Договором.

Підприємство листом від 19.05.2015 № 138-2/1-03/592 відмовився від добровільної сплати штрафних санкцій.

Товариство, з метою досудового врегулювання спірної ситуації, надіслало Підприємству лист-претензію від 21.05.2015 №125-юр про необхідність безспірної сплати штрафних санкцій за Договором протягом семи днів, та попередило про те, що у разі їх несплати, буде захищати свої права, як лізингодавця за Договором у судовому порядку.

Відповідач залишив вказану претензію без відповіді та належного реагування.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів та просив стягнути з відповідача: 677 233,65 грн. штрафу за дострокове розірвання Договору та 278 270,60 грн. неустойки за несвоєчасне повернення двох автомобілів.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що спірний Договір укладено представником відповідача з перевищенням наданих йому повноважень, а тому має бути визнано недійсним на підставі ст.ст. 203, 2015 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що 10.09.2015 відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотання про зупинення провадження у справі № 910/18105/15 до розгляду пов'язаної справи № 910/20526/15 за позовом Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» про визнання недійсним Договору оперативного лізингу № 149313 від 13.11.2013. зі змісту доданої до клопотання копії позовної заяви вбачається, що підстави на які посилається Підприємство у позовній заяві у справі № 910/20526/15 та підстави на які посилається підприємство у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі як на підставу недійсності Договору є тотожними.

Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/52202454) та не спростовано сторонами, 15.09.2015 у справі № 910/20526/15 було прийнято рішення яким у задоволенні позову Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» про визнання недійсним Договору оперативного лізингу № 149313 від 13.11.2013 відмовлено повністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що посилання відповідача на невідповідність Договору нормам чинного законодавства є необґрунтованим.

У частині першій статті 546 Цивільного кодексу України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов Договору, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок штрафу та неустойки є обґрунтованим та відповідає умовам Договору (п. 6.1. та пп. 7.2.3. Договору) та нормам чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача на те, що Підприємство є державним і у його фінансовому плані відсутні відповідні витрати, з наступних підстав.

Конституція України та норми чинного законодавства України передбачають рівність усіх учасників господарських відносин, незалежно від форми власності. Державне підприємство, як і будь-яка інша юридична особа, повинно належним чином виконувати умови договорів, які є обов'язковими для виконання.

Посилання відповідача на статтю 233 Господарського кодексу України не приймаються до увагу, з огляду на таке.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до підпункту 3.17.4 пункту 3.17 Постанови № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності поважних причин неналежного виконання умов Договору та не доведено, що штрафні санкції є надмірно великими, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, правомірно відмовив у зменшенні штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 року по справі № 910/18108/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/18108/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова