ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року Справа № 922/3514/15
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу

Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015
у справі№ 922/3514/15 Господарського суду Харківської області
за позовомАкціонерної компанії "Харківобленерго"
доКомунального підприємства "Міськелектротранссервіс"

про стягнення 138418,46 грн.,

за участю представників сторін
від позивача:Солдатенко А.М. (довіреність від 30.04.2015 № 01-42 юр/3218),
від відповідача: не з'явились,
ВСТАНОВИВ:

Акціонерна компанія "Харківобленерго" у червні 2015 року звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" про стягнення 60691,61 грн. пені за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року, 3063,98 грн. 3% річних за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року, 74662,87 грн. інфляційних втрат за період з березня 2015 року по квітень 2015 року та повернення судових витрат.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.08.2015 (суддя Суслова В.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 у справі № 922/3514/15 (колегії суддів у складі: Шепітько І.І. - головуючий, Хачатрян В.С., Черленяк М.І.) позов частково задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" 74662,87 грн. інфляційних втрат, 3063,98 грн. 3% річних, 42484,13 грн. пені, 2768,37 грн. судового збору. В частині стягнення 18207,48 грн. пені - відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 у справі № 922/3514/15 Господарського суду Харківської області, Комунальне підприємство "Міськелектротранссервіс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 у справі № 922/3514/15 Господарського суду Харківської області, змінити рішення Господарського суду Харківської області від 11.08.2015 в частині стягнення інфляційних втрат, зменшивши їх розмір до 20459,61 грн. та пені, зменшивши її розмір до 39156,27 грн. В частині стягнення 54203,26 грн. інфляційних втрат, 21535,34 грн. (замість 18207,48 грн.) відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (постачальник) та Комунальним підприємством "Міськелектротранссервіс" (споживач) 19.03.2012 укладено договір про постачання електричної енергії № 37.

Відповідно до розділу 1 договору, постачальник продає електричну енергію споживачу дозволеною потужністю, зазначену у додатку № 3.1. "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку" до цього договору, а споживач сплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 2.2.3 договору, споживач зобов'язується своєчасно оплачувати постачальнику вартість електричної енергії та інші нарахування згідно з умовами додатку №2 "Порядок розрахунків".

Згідно з пунктом 5 додатку 2 "Порядок розрахунків" до договору, остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунку, який виставляється постачальником електричної енергії на основі даних про фактичне споживання електричної енергії. Даним пунктом також передбачено, що споживач повинен отримати рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений протягом 5 операційних днів з дня його отримання.

Відповідно до пункту 6 додатку № 2 "Порядок розрахунків" до договору, у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком нарахувань, позивач проводить відповідачеві нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу, та 3% річних з прострочення суми. При цьому, сума грошового зобов'язання за цим договором повинна бути оплачена відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

З позовної заяви та доданого до неї розрахунку вбачається, що позивач за несвоєчасне виконання зобов'язань просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 60691,61 грн. за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року.

Відповідно до Закону України "Про електроенергетику" та "Правил користування електричною енергією", затвердженими Постановою НКРЕ України від 31.07.1996 № 28 (зі змінами та доповненнями від 25.12.2008), договір на користування електричною енергією є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 216, 217, 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з положеннями статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Судами встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором, здійснивши відпуск електричної енергії відповідачу у січні 2015 року - лютому 2015 року та своєчасно надавав рахунки на її оплату за січень 2015 року - лютий 2015року.

Відповідач не заперечує факту несвоєчасної оплати спожитої електроенергії, посилається на те, що є бюджетною установою та не мав можливості самостійно розпоряджатися коштами, ним прийняті всі заходи щодо своєчасного виконання зобов'язань.

Позивачем надано обґрунтований розрахунок пені за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, відповідно до якого сума пені за період лютий-травень 2015 року складає 60691,61 грн.

Відповідачем здійснено свій контррозрахунок, з якого вбачається, що він визнає пеню у розмірі 55937,53 грн. за період з 21.02.2015 по 30.04.2015.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем суми пені та контррозрахунок відповідача, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшли до правильного висновку, що пеня за період лютий-травень 2015 року підлягає стягненню у розмірі 60691,61 грн.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з пунктом 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судами встановлено, що відповідач є неприбутковою організацією, фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету, у зв'язку з чим відповідач не розрахувався з позивачем за отриману теплову енергію через недостатність фінансування з державного бюджету. Судами обґрунтовано враховано, що періоди прострочення зобов'язання відповідачем щодо оплати спожитої електричної енергії є незначними.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку про задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені на 30% відсотків, стягнувши з відповідача на користь позивача 42484,13 грн. пені. В частині стягнення 18207,48 грн. пені позов не підлягає задоволенню.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача 3063,98 грн. 3% річних за період з 21.02.2015 по 30.04.2015 та 74255,35 грн. інфляційних втрат за період лютий - березень 2015 року (а.с.23).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р. від 03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" інфляційні втрати за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов'язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов'язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку, що проценти річних позивачем визначені згідно з діючим законодавством, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3063,98 грн. 3% річних обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період березень - квітень 2015 року, проте розрахунок надано за період лютий - березень 2015 року.

Судами встановлено, що відповідачем надано контррозрахунок збитків від інфляції, з якого вбачається, що розмір заборгованості з індексу інфляції складає 20459,61 грн.

Перевіривши надані сторонами розрахунки з урахуванням рекомендацій листа Верховного Суду України № 62-97р. від 03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку, що позивачем до стягнення заявлено суму інфляційних нарахувань в меншому розмірі, ніж сума збитків, яка фактично понесена ним за період прострочення.

Приймаючи до уваги неможливість виходу за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання заінтересованої сторони, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 74662,87 грн., у зв'язку з чим не приймається заперечення відповідача щодо розміру інфляційних нарахувань.

Таким чином, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 у справі № 911/3514/15 Господарського суду Харківської області підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 у справі № 911/3514/15 Господарського суду Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 у справі № 911/3514/15 Господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий, суддя Овечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.