РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015Справа №910/10254/15

За позовомПриватного підприємства "АВ-К"
До1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2. Асоціації "всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв" 3. ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автодром" 4. Фізичної особи підприємця ОСОБА_3
про визнання третейської угоди недійсною
Головуючий суддя: Яковенко А.В.
Судді: Курдельчук І.Д.
ОСОБА_4

Представники сторін:

від позивача -ОСОБА_5 дов. №22 від 16.09.2014р.
від відповідача 1 -не зявилися
від відповідача 2 -не зявилися
від відповідача 3 -не зявилися
від відповідача 4 -не зявилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "АВ-К" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Асоціації "всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв", ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автодром" та Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про визнання третейської угоди недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 4.5 Договору №9/02-12 від 07.02.2012 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому існують підстави для визнання недійсним пункту договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2015 порушено провадження у справі №910/10254/15 та призначено розгляд вказаної справи на 27.05.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 розгляд справи відкладено до 17.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2015 вирішено розгляд справи №910/10254/15 здійснювати колегіально у складі трьох суддів.

18.06.2015 після проведення автоматичного розподілу справи № 910/10254/15, вказана справа була передана на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_6 (головуючий), суддя Маринченко Я.В., суддя Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 справу №910/10254/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: ОСОБА_6 (головуючий), суддя Маринченко Я.В., суддя Якименко М.М. та призначено до розгляду на 22.07.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 розгляд справи відкладено до 03.08.2015 у звязку із неявкою представників сторін.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва №04-23/1131 від 03.08.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно автоматизованої системи документообігу Господарського суду міста Києва справу №910/10254/15 була передана на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_6 (головуючий), суддя Маринченко Я.В., суддя Стасюк С.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 справу №910/10254/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: ОСОБА_6 (головуючий), суддя Маринченко Я.В., суддя Стасюк С.В. та призначено до розгляду на 07.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2015 розгляд справи відкладено до 16.09.2015 для надання часу представнику відповідачу 4 часу для ознайомлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2015 розгляд справи відкладено до 23.09.2015 у звязку із необхідністю витребування додаткових документів.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва №04-23/1438 від 23.09.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно автоматизованої системи документообігу Господарського суду міста Києва справу №910/10254/15 була передана на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_6 (головуючий), суддя Маринченко Я.В., суддя Курдельчук І.Д.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 справу №910/10254/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: ОСОБА_6 (головуючий), суддя Маринченко Я.В., суддя Курдельчук І.Д. та призначено вказану справу до розгляду на 21.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 відкладено розгляд справи до 23.11.2015.

23.11.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про виключення з числа відповідачів ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Автодром».

Розглянувши зазначену заяву, суд відмовляє в її задоволені з огляду на те, що чинним законодавством не передбачено виключення виключення відповідачів зі складу сторін.

В судове засідання представник позивача зявився, надав пояснення по справі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідачів 1-4 в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання сторони були належним чином повідомлені, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні здійснювалась фіксація судового процесу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.02.2012 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) та Приватним підприємством фірмою «АВ-К» (замовник) укладено Договір №9/02-12 про надання послуг (надалі «Договір»).

Відповідно до п. 1.1. Договору сторони домовились, що виконавець згідно договору доручення, бере на себе обовязок організувати та контролювати виконання робіт, повязаних із утриманням у належному стані, поточним ремонтом, а також комплексним обслуговуванням майна ТОВ «Автодром», котре передане Асоціації на підставі договору оренди, а замовник бере на себе обовязок оплатити виконання даних послуг відповідно до умов даного договору.

Пунктом 4.5 Договору передбачено, зо при наявності спору по договору сторони намагаються вирішити його шляхом переговорів. Якщо сторони не змогли прийти до згоди, спірні питання підлягають остаточному врегулюванню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Український правовий альянс», відповідно до регламенту цього суду.

Даний договір укладений на виконання договору доручення від 07.02.2012 (надалі «договір доручення»), укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Асоціацією «Всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв» для забезпечення належних умов користування автодромом, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Метрологічна, 4, закладами з підготовки водіїв транспортних засобів процесі здійснення ними навчальної діяльності відповідно до Статуту та забезпечення утримання в належному стані, здійснення своєчасного поточного ремонту та комплексного обслуговування майна, переданого на підставі договору оренди №1/30 від 30.11.2011, укладеного між Асоціацією «Всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв» та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Автодром».

Як вказує позивач, третейське застереження, яке зазначено в п. 4.5 Договору, не відповідає закону, оскільки регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» не розглядався, як невідємна частина угоди, також не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду. Крім того, позивач вказує що зазначення у типовій формі Договору (договору приєднання) конкретного третейського суду, також позбавило права позивача на вибір третейського суду, що є порушенням.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону.

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1). Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невідємна частина третейської угоди (ч. 2). За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту (ч.3). Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого звязку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує (ч. 4). У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною (ч.7).

У разі недодержання правил, передбачених ст. 12 Закону України «Про третейські угоди», третейська угода є недійсною.

Позивач стверджує, що зміст третейського застереження, викладеного в п. 4.5 Договору, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не визначено предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду.

Зазначенні твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому судом не приймаються до уваги, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Включення третейського застереження до тексту договору здійснюється для визначення умов вирішення спорів, які можуть виникнути при реалізації сторонами положень договору, що є загальноприйнятим в національній та світовій практиці застосування позасудових механізмів врегулювання спорів. При цьому, слід враховувати положення ч. 1 ст. 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», відповідно до якої арбітражна угода це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникають або можуть виникнути між ними в звязку з будь-яким конкретними правовідносинами; арбітражна угода може бути викладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Зі змісту третейського застереження, встановленого п. 4.5 Договору, вбачається, що сторони вже на стадії укладання господарського договору, включили до договору умову про розгляд спору в третейському суді (третейське застереження), який (спір) може виникнути в подальшому під час дії договору, обравши спосіб захисту, що передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України.

Стосовно посилань позивача на те, що при укладанні спірного Договору регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» не розглядався, суд зазначає наступне.

Як визначено ст. 2 Закону України "Про третейські суди", регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом.

Крім того, згідно зі ст. 30 названого Закону місцем проведення третейського розгляду справи у постійно діючому третейському суді є місцезнаходження цього третейського суду. Місце проведення третейського розгляду справи у третейському суді для вирішення конкретного спору визначається третейською угодою.

З оскаржуваного третейського застереження вбачається, що у ньому визначено конкретний третейський суд, а відтак ПП «АВ-К» не було позбавлено можливості ознайомитись зі змістом регламенту відповідного третейського суду як до моменту укладення Договору, так і після його укладення. Матеріали справи не свідчать про те, що позивачу чинились перешкоди в ознайомленні з Регламентом третейського суду, а тому вказані посилання позивача є безпідставними та необґрунтованими.

З приводу доводів позивача про те, що третейське застереження, викладене в п. 4.5 Договору, позбавило права позивача на вибір третейського суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004 говориться про те, що одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Рішенням Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008 № 1-рп/2008 визнано таким, що відповідає Конституції України та не порушує права на судовий захист положення ч. 1 ст. 3 Закону України Про третейські суди, яким передбачено, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів сторін третейського розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Крім того, вирішуючи питання щодо дійсності третейського застереження, викладеного в п. 4.5 Договору, суд враховує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людинисуди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Девір проти Бельгії» (Deweer v. Belgium) від 27.02.1980 зазначено, що право на правосуддя як одна зі складових справедливого судового розгляду, не є абсолютним як в кримінально-правовій, так і в цивільно-правовій сфері та підлягає обумовленим обмеженням.

У внутрішньому законодавстві багатьох держав відмова від права на судовий розгляд справи нерідко зустрічається як у сфері цивільного права, зокрема у вигляді арбітражних застережень, так і в сфері кримінального права у вигляді inter alia штрафів, які сплачуються в договірному порядку. Така відмова, що має безсумнівні переваги для зацікавленої особи, а також для здійснення правосуддя, в принципі не суперечить Конвенції.

Тим не менш, в демократичному суспільстві «право на правосуддя» має надто велике значення, щоб його можна було вважати втраченим лише тому, що особа стала стороною угоди, що має погоджувальний характер. У сфері публічного порядку будь-яка міра чи рішення, що допускає можливість порушення статті 6 Конвенції, вимагає особливо прискіпливого та детального розгляду (п. 49 рішення рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Девір проти Бельгії» (Deweer v. Belgium) від 27.02.1980).

З огляду на викладене, обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спорів не може вважатися порушенням їх права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін. Тим більш, що у випадку, який розглядається в даній справі, сторони обрали позасудовий спосіб вирішення спорів у сфері приватного, а не публічного права.

З матеріалів справи вбачається, що Договір підписаний обома сторонами без розбіжностей і зауважень; при укладанні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст. 12 Закону України "Про третейські суди"; спірне третейське застереження, викладене у п. 4.5 Договору, за формою і змістом закону не суперечить, інші підстави для визнання його недійсним також відсутні.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України слідує, що правочин має відповідати встановленим частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України вимогам саме на момент його вчинення.

Аналогічна позиція містяться в постанові Вищого господарського суду України №908/4861/14 від 21.09.2015.

При цьому, згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з покладанням на позивача витрат по сплаті судового збору на підставі вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "АВ-К" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення 09.12.2015 р.

Головуючий суддя А.В. Яковенко

Судді: І.Д Курдельчук

ОСОБА_4