ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 Справа №917/1905/15

м. Полтава

за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» пр-т Гагаріна, буд.12-А, м. Одеса, 65039

до Споживчого товариства «Котл Транс», вул. Жовтнева, 213, смт. Котельва, Полтавська область, 38600

про звернення стягнення на предмет застави

Головуючий суддя Пушко І.І.

Суддя Погрібна С.В.

Суддя Кульбако М.М.

Представники:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: ОСОБА_1, довіреність від 01.09.2015 року.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні 08.12.2015 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про звернення стягнення на предмет застави на суму 1240325,05 грн. за договором кредиту від 18.02.2008 року № 735.

Позивач в судове засідання 24.12.2015 року не зявився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 08.12.2015 року та розпискою про перерву. В клопотанні від 24.12.2015 року (а.с. 202) позивач просить суд розглядати справу без участі представника та повідомив про те, що викладені в позовній заяві позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на момент розгляду справи в суді відповідачем як позичальником за кредитним договором від 18.02.2008 року № 735 не повернуто кредит, не сплачено відсотки за користування коштами, чим порушено зобов'язання перед кредитором за кредитним договором.

Відповідач проти позовних вимог заперечує. У відзиві на позов від 14.10.2015 року (а.с. 106-109) визнає, що відповідно до положень п. 1.1. Договору, Кредитор (позивач) надав Позичальнику (відповідачу) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 141 000,00 Євро, зі сплатою 13,00 відсотків річних та кінцевим терміном погашення 16 лютого 2011 року. Відповідач вважає, що сторонами в умовах Договору були погоджені всі його істотні умови, в тому числі й дата повернення отриманих кредитних коштів 16 лютого 2011 року.

Крім цього відповідач заявив про пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення заборгованості в сумі 1 240 325,05 гривень шляхом звернення стягнення на предмети застави.

Відповідач вважає, що строк звернення кредитора з позовом до суду почав свій відлік від 17.02.2011 року та сплив через три роки, тому позивач прийшов до хибного висновку, що дії відповідача (оплати в 2014 році за умовами Договору) свідчать про переривання позовної давності, оскільки не можна вважати дією, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу відносно вимог за 2011 p., а сплати були здійснені за межами строків, встановлених ст. 257 ЦК України (тобто вже із спливом позовної давності), що, в свою чергу, не створює для відповідача правових наслідків у вигляді зобов'язання сплатити певну грошову суму у зв'язку із перериванням строку позовної давності, оскільки заявити про застосування позовної давності до позовних вимог можна лише в суді до прийняття рішення по суті заявлених позовних вимог.

Ухвалою від 17.11.2015 р. справу призначено до колегіального розгляду, 16.11.2015 року був сформований новий склад колегії, в якому й приймається рішення по справі.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України 24.12.2015 року.

Повне рішення складено та підписано 28.12.2015 року.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

18.02.2008 р. між Акціонерним комерційним банком «ІМЕКСБАНК» в особі Філії Акціонерного комерційного банку «ІМЕКСБАНК» у м. Полтава (кредитор) та Споживчим товариством «Котл Транс» (позичальник) було укладено договір кредиту № 735 (далі Кредитний договір, а.с 11-12).

За умовами Кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 141 000,00 Євро, зі сплатою 13,00 % річних, та кінцевим терміном погашення 16 лютого 2011 року, та наступними порядком погашення суми основної заборгованості: щомісячно, до останнього робочого дня включно кожного поточного місяця, починаючи із березня 2008 року та до січня 2011 року, погасити по 3920,00 Євро; до 16 лютого 2011 року погасити залишок заборгованості в сумі 3800,00 Євро, надалі за текстом Кредит, на умовах визначених цим Договором (п.1.1., 1.1.1., 1.1.2. Кредитного договору).

Також сторонами у Кредитному договорі було узгоджено наступне.

Згідно з п. 2.1. Кредитного договору, видача кредиту проводиться шляхом сплати з позичкового рахунку позичальника № 3023 в філії АКБ «Імексбанк» у м. Полтава розрахункових документів позичальника, та/або перерахуванням кредитних коштів на розрахунковий рахунок Позичальника № 3001 в філії АКБ «Імексбанк» у м. Полтаві.

Позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання з рахунків позичальника суми відсотків за фактичний час користування Кредитом протягом поточного місяця шляхом списання платіжною вимогою відповідних сум з рахунків Позичальника (п. 2.5. Кредитного договору).

Для обліку розрахунків за кредитним договором кредитор зобовязався відкрити позичальнику в АКБ «ІМЕКСБАНК» відповідний позичковий рахунок № 3023, і сплатити з нього розрахункові документи позичальника та/або перерахувати кредитні кошти на розрахунковий рахунок позичальника № 3001 в Філії АКБ «ІМЕКСБАНК» у місті Полтава, в межах суми Кредиту, в порядку, визначеному цим Договором. Для обліку нарахованих відсотків за кредитом відкривається рахунок № 3023 в Філії АКБ «ІМЕКСБАНК» у місті Полтава (п. 3.1.1. Кредитного договору).

Згідно п. 3.2.4 Кредитного договору кредитор має право у разі несвоєчасного погашення позичальником кредиту або відсотків за його користування у відповідності до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» видавати наказ про примусову оплату боргового зобов'язання, та на підставі такого наказу здійснювати погашення заборгованості за кредитом за рахунок коштів позичальника, що знаходяться на його рахунках.

25.06.2009 сторони договору уклали Додаткову угоду №1 (далі Додаткова угода 1, а.с. 13).

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди 1, сторони виклали пункт 1.1. статті 1 Кредитного договору в такій редакції:

Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 141000 (сто сорок одну тисячу) євро (станом на 25.06.2009р. залишок 920978,64), а починаючи з 25.06.2009р. 920 978,24 грн.), із сплатою 13,00 відсотків річних, а починаючи з 25.06.2009р. 21,00 відсоток річних, кінцевим терміном погашення 16.02.2011р., та наступним порядком погашення суми основної заборгованості:

1.1.1. Щомісячно, до останнього робочого дня включно кожного поточного місяця, починаючи із березня 2008 року до травня 2009 року, погашати по 3920,00 Євро;

1.1.2. Щомісячно, до останнього робочого дня включно кожного поточного місяця, починаючи із червня 2009 року та до січня 2001 року, погашати по 43900,00 грн.;

1.1.3. До 16 лютого 2011 року погасити залишок заборгованості в сумі 42978,64 грн.

В забезпечення умов договору, сторони у справі 18.02.2008 уклали договір застави №735 (далі Договір застави, а.с. 14), відповідно до умов якого заставодавець передав в заставу заставодержателю майно, вказане в п. 1.1. Договору застави.

Згідно п.1.2. Договору застави, відповідач передав майно в заставу позивачу з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язань Боржником по Договору кредиту.

Згідно п. 1.6. Договору Застави зобов'язання забезпечені договором застави, вважаються виконаними, коли заборгованість цілком сплачена, сплачені відсотки та витрати, пов'язані з виконанням обов'язків позичальником по Договору кредиту №735 від 18 лютого 2008 року.

На підставі п. 3.4. позивач має право за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в договорі кредиту, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги.

На підставі п.4.1. Договору застави позивач має право звернути стягнення на предмет застави, якщо на момент терміну виконання забезпечених заставою зобов'язань по Договору кредиту №735 від 18.02.08р., вони не будуть виконані.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 141 000,00 Євро, належним чином виконав зобов'язання за Кредитним договором (платіжне доручення від 18.02.2008 року №2, а.с. 85). Відповідач факт отримання кредитних коштів не заперечує.

За розрахунком позивача станом на 20.08.2015р. заборгованість Боржника перед Позивачем за Кредитним договором становить 1 240 325,05 грн., в тому числі:

- прострочена заборгованість за кредитом: 440 000,00 грн.;

- поточна заборгованість за процентами: 53 161,50 грн.;

- прострочена заборгованість за процентами: 204 079,23 грн.;

- пеня, що нарахована за порушення строку повернення кредиту та процентів (за період з 18.02.2008 по 20.08.2015р.) - 543 084,32 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Суд прийшов до висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, яке регулює кредитні правовідносини.

Згідно ст. 1054 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України - у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Ч. 2 ст. 589 ЦК України - за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 590 ч.1. ЦК України).

При прийнятті рішення судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом статей 261, 530, 631 ЦК України що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 (№ 6-116цс13), 19.03.2014 (№ 6-20цс14) та 18.06. 2014 (№ 6-61цс14).

Строк погашення кредиту був визначений п.1.1. Кредитного договору до 16.02.2011 року (а.с. 11).

В п.1.1.2 вказаного договору також визначено, що до 16 лютого 2011 року відповідач зобовязаний погасити залишок заборгованості в сумі 3800,00 Євро.

Як встановлено судом, Додатковою угодою №1 від 25.06.2009р. (а.с.13) сторони виклали п.1.1 ст.1 Кредитного договору в новій редакції, згідно якої остаточний термін погашення кредиту був визначений сторонами до 16.02.2011р. Право вимоги сплати кредиту виникло у позивача з настанням строку сплати кожної частини платежу щомісячно, в останній день кожного місяця з березня 2008р. по травень 2009р. на суму 3920 Євро щомісяця, а також з червня 2009р. по січень 2011р., в останній день кожного місяця стосовно 43900 грн. чергового щомісячного платежу.

Стосовно залишку основного боргу в розмірі 42978,64 грн., право вимоги виникло у позивача 16.02.2011р.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг строку позовної давності стосовно прострочених щомісячних платежів почав свій перебіг з першого дня кожного місяця починаючи з 01.04.2008р. по 01.02.2011р., та закінчився відповідно першого числа кожного місяця з 01.04.2011р. по 01.02.2014р.

Стосовно залишку основного боргу в розмірі 42978,64 грн. строк позовної давності закінчився 16.02.2014р.

Позов подано позивачем до суду 31.08.2015р.

Позивач у своєму клопотанні (а.с. 49) визнає факт звернення до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, та просить його поновити. Разом з тим, в поданому клопотанні позивач не посилається на будь-які обставини, які свідчать про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності. Наявність таких поважних причин не встановлена судом під час розгляду справи.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позов (а.с. 108).

Стосовно можливого переривання строку позовної давності судом приймається до уваги наступне.

Надана позивачем виписка по рахунку №6002 належному відповідачу (а.с. 61) свідчить про часткове погашення тіла кредиту:

06.08.2014р. на суму 500,00 грн.;

06.08.2014р. на суму 7000,00 грн.;

11.09.2014р. на суму 2500,00 грн.;

25.09.2014р. на суму 2000,00 грн.;

26.09.2014р. на суму 5000,00 грн.;

30.09.2014р. на суму 3000,00 грн.;

30.09.2014р. на суму 5000,00 грн.

Оскільки відповідні платежі були здійснені відповідачем після закінчення строку позовної давності, такі дії відповідача не можуть свідчити про його переривання.

Відповідно до абзацу шостого п.4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Позивачем також надані суду копії меморіальних ордерів за період з 14.03.2012р. по 10.05.2012р. (а.с. 135-139), які свідчать про часткове погашення тіла кредиту.

Разом з тим, за визначенням яке дається в п.1.19-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року N 2346-III, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Таким чином, вказані меморіальні ордери, складені за ініціативою банку, свідчать про здійснення банком списання коштів з розрахункового рахунку відповідача, що передбачено п.2.5 кредитного договору (а.с. 11) та п.2.1.8. договору банківського рахунку №000193 від 16.06.2005 року (а.с. 110).

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій (абз.4 п.4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ №10).

Позивачем також надана суду засвідчена копія платіжного доручення №819 від 27.09.2013р. (а.с. 134) на сплату 70000 грн. Як свідчить призначення платежу, це платіжне доручення подане на погашення простроченого тіла кредиту за кредитним договором.

Відповідач в особі керівника та головного бухгалтера заперечує факт підписання такого платіжного доручення, про що зазначає в письмових поясненнях (а.с. 129,130) вказуючи на те, що після закінчення строку повернення грошових коштів за умовами кредитного договору товариство жодного разу самостійно не проводило оплату грошових коштів, спрямовану на погашення будь-якої заборгованості за кредитним договором і будь-яких платіжних документів на відповідну оплату банку грошових коштів за період з 2011 року по сьогодні керівництво не видавало, не підписувало та не передавало виконання.

Відповідачем також надані суду нотаріально посвідчені письмові пояснення ОСОБА_2 (а.с. 205), який був керівником відповідача в період з 08.02.2012 року по 04.03.2015 року, про те, що після спливу строку виконання зобовязань з повернення коштів за умовами кредитного договору, товариство жодного разу самостійно не проводило оплату грошових коштів, спрямовану на погашення будь-якої заборгованості за кредитним договором №735 від 18.02.2008 року. В поясненнях також йдеться, що як Голова правління СТ «КОТЛТРАНС» вказана особа жодних вказівок щодо сплати коштів 27.09.2013 року у розмірі 70 000,00 грн. на погашення простроченої заборгованості не давала, платіжних доручень не підписував та не передавав до виконання.

Судом п.3 ухвали від 17.11.2015р. були витребувані у позивача письмові пояснення стосовно того, чи здійснювався відповідачем платіж відповідно до платіжного доручення №819 від 27.09.2013р. за допомогою систем дистанційного обслуговування або в документарній формі, надати докази підключення відповідача до системи дистанційного обслуговування станом на момент вчинення зазначеного платежу (в т.ч. договір банківського рахунку та/або доповнення до нього, які передбачають таку форму розрахунків і т.ін) та/або засвідчену належним чином копію вказаного платіжного доручення, якщо воно оформлялося на паперовому носії.

Представником позивача надані суду письмові пояснення (а.с. 203) про те, що у звязку з введенням тимчасової адміністрації та запровадженням ліквідаційної процедури в АТ «ІМЕКСБАНК» на сьогоднішній день встановити чи укладався між сторонами договір на розрахункове обслуговування за допомогою системи «Клієнт-банк» або додатковий договір до банківського рахунку не видається можливим.

Судом приймається до уваги, що надана позивачем копія платіжного доручення №819 від 22.03.2013р. (а.с. 134) не оформлена як платіжний документ в документальній формі, оскільки не має підписів платника та відбитку печатки відповідача.

Відповідно до п.2.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ №22 від 21.01.2004р., розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів за цими формами заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав.

Додатком №8 до Інструкції передбачено наявність підпису платника (відповідальної особи), які уповноважені розпоряджатися рахунком та відбитку печатки платника, зразки яких заявлені банку платника в картці із зразками підписів та відбитка печатки, як обовязкових реквізитів платіжного документа.

Таким чином, позивачем не доведено факт здійснення відповідачем часткового погашення тіла кредиту шляхом оформлення платіжного доручення №819 від 22.03.2013 року в документальній (паперовій) формі.

Суд також вважає, що позивач не довів належними доказами той факт, що платіжне доручення №819 від 27.09.2013р. могло бути оформлене відповідачем в електронному вигляді за допомогою системи «Клієнт-Банк».

Відповідно до п.11.3 Інструкції, юридичною підставою для роботи клієнта за допомогою систем дистанційного обслуговування і оброблення банком дистанційних розпоряджень клієнта є договір банківського рахунку. У договорі обов'язково мають обумовлюватися права, обов'язки та відповідальність сторін, порядок вирішення спорів у разі їх виникнення тощо.

Пункт 2.10 Інструкції визначає також, що клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку. Банк, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику.

Надана відповідачем копія договору банківського рахунку №000193 від 16.06.2005 року (а.с. 110-114) свідчить, що його умовами не передбачено можливості застосування системи дистанційного обслуговування.

Позивачем надано суду копію договору банківського рахунку №101746/1 за спеціальним режимом використання (у національній валюті) від 09.06.2011 року (а.с. 191-193).

Разом з тим, по-перше, зазначений договір стосується окремого поточного рахунку №2604.4.101746001, в той час як платіж за платіжним дорученням №819 від 27.09.2013р., на наявність якого посилається позивач, стосується іншого рахунку № 6003; по-друге, п.2.2.3 договору банківського рахунку №101746/1 від 09.06.2011 року передбачено, що клієнт має право подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи систему «Клієнт-Банк», «Інтернет-Банк», про що укладається письмова додаткова угода.

Судом також враховується, що можливість здійснення електронних платежів за допомогою системи «Клієнт-Банк», «Інтернет-Банк» обумовлена також отриманням клієнтом від банку електронного ключа для використання електронного підпису.

В п.14.8 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом.

Відповідно до п. 14.9. ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Національний банк України має право встановлювати обов'язкові умови договору.

Згідно п.18.3 ст.18. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний цифровий підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа - учасник платіжної системи.

Згідно п. 18.4.ст. 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний документ на переказ, що не засвідчений електронним підписом, не приймається до виконання. Учасник платіжної системи має передбачити під час приймання електронних документів на переказ:

процедуру перевірки електронного підпису;

процедуру перевірки цілісності, достовірності та авторства електронного документа на переказ.

У разі недотримання зазначених вимог банк або інша установа - учасник платіжної системи несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб'єктам переказу.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено факт можливості здійснення відповідачем платежу за платіжним дорученням №819 від 27.09.2013р. за системою «Клієнт-Банк», «Інтернет-Банк», оскільки не подано будь-яких доказів, які б свідчили про наявність додаткової угоди, якою б передбачалася можливість дистанційного обслуговування рахунку № 6003, а також доказів фактичного підключення відповідача до системи дистанційного обслуговування та передачі відповідачу електронних ключів як взагалі, так і станом на 27.09.2013р.

За таких обставин, позивачем не доведено факт вчинення відповідачем в межах строку позовної давності дій, які свідчили б про визнання відповідачем боргу.

Таким чином, судом не встановлено обставин переривання строку позовної давності стосовно вимог, які є предметом позову.

Як розяснено у п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі Постанова Пленуму ВГСУ №10), за змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобовязаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10).

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктом 5.3. Постанови Пленуму ВГСУ №10 визначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Крім того, як розяснено у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ №10, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності (ст. 4-3 ГПК України).

Згідно ст. 33, ст. 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі наведеного вимоги позивача задоволенню не підлягають та відхиляються судом в зв'язку із спливом позовної давності та не встановленням судом поважних причин її пропуску.

За ст. 49 ГПК України при відмові в позові судові витрати покладаються на позивача. Оскільки при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору згідно діючої на той час редакції Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат між сторонами судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 28.12.2015 року.

Головуючий суддя Пушко І.І.

Суддя Погрібна С.В.

Суддя Кульбако М.М.