ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа №920/1392/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Вирівське хлібоприймальне підприємство», с. Білани, Білопільський район, Сумська область, (вх.№5530С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 04.11.2015 року по справі №920/1392/15,

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Суми,

до Публічного акціонерного товариства «Вирівське хлібоприймальне підприємство», с. Білани, Білопільський район, Сумська область,

про стягнення 109813,78 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 04.11.2015 року по справі №920/1392/15 (суддя Зражевський Ю.О.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Вирівське хлібоприймальне підприємство» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 69917,00 грн. боргу по договору №10 від 05.08.2014 року, 8992,62 грн. пені та 2153,21 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог - припинено провадження у справі на підставі п.1.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить:

- скасувати рішення господарського суду Сумської області від 04.11.2015 року в частині стягнення боргу по договору №10 від 05.08.2014 року та призначити по справі №920/1392/15 судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса;

- рішення господарського суду Сумської області від 04.11.2015 року по справі №920/1392/15 в частині стягнення пені з ПАТ «Вирівське хлібоприймальне підприємство» у розмірі 8992,62 грн. скасувати повністю і прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення пені.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що господарський суд Сумської області всупереч норм ст. 43 Господарського процесуального кодексу України не дослідив та не надав правової оцінки «альтернативному» акту виконаних робіт на загальну суму 63858,00 грн., який було подано до суду, як додаток до відзиву. При цьому, суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні експертизи з метою встановлення дійсної вартості та обємів виконаних робіт відповідно до договору №10 від 05.08.2014 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.12.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Вирівське хлібоприймальне підприємство» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

18.12.2015 року від позивача та відповідача надійшла узгоджена заява (вх.№17147), в якій сторони просять суд затвердити мирову угоду та припинити провадження по справі відповідно до п.7 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, розглянувши зазначену заяву вказує, що відповідно до п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» в апеляційній інстанції справи переглядаються згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII Господарського процесуального кодексу України.

Положення розділів I-XI ГПК мають загальний характер і можуть застосовуватись апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин, оскільки під час розгляду справи в апеляційній інстанції суд відповідно до частини першої статті 101 ГПК повторно розглядає справу та згідно із статтею 103 ГПК має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Норми ГПК щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, за окремими виключеннями.

При цьому, пленум Вищого господарського суду України прямо вказав, що апеляційна інстанція не застосовує положення Господарського процесуального кодексу України щодо, зокрема, затвердження господарським судом мирової угоди.

Тобто, чинним законодавством України не надано суду апеляційної інстанції права затверджувати мирову угоду, в звязку з чим узгоджена заява позивача та відповідача не підлягає задоволенню.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 21.12.2015 року була направлена сторонам рекомендованими листами 07.12.2015 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 15.12.2015 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, які долучено до матеріалів справи. Однак, представники сторін у судове засідання не зявилися, про причини не з'явлення суд не повідомили.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05.08.2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (підрядчик, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Вирівське хлібоприймальне підприємство» (замовник, відповідач у справі) укладено договір №10, за умовами якого замовник (відповідач) доручає, а підрядник (позивач) зобов'язується виконати роботи по улаштуванню внутрішніх роздягалень на мансардовому поверсі над приміщеннями душових на підприємстві ПАТ «Вирівське хлібоприймальне підприємство» в с.Білани Білопільського району Сумської області, згідно з умовами договору.

Згідно з п. 2.2. договору, відповідач зобов'язався прийняти роботи, виконані позивачем та оплатити виконані роботи в розмірі та у строки, визначені договором.

Відповідно до п. 3.1. договору, здача-приймання виконаних робіт оформлюється актами виконаних робіт.

Роботи вважаються виконаними після підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт. Відповідач протягом двох днів з моменту надання акту здачі-приймання виконаних робіт зобов'язаний його підписати або надати позивачу письмову обґрунтовану відмову від підписання акту здачі-приймання виконаних робіт (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 4.1. договору, вартість робіт визначається на підставі договірної ціни та на момент укладення договору становить 99917,00 грн.

Повний розрахунок відповідач здійснює через 90 календарних днів після підписання акта виконаних робіт (п. 4.3.2. договору).

Згідно з п. 8.1. договору, останній вступає в силу з дня його підписання та діє до виконання сторонами обов'язків за договором. Початок робіт 05.08.2014року, закінчення - 25.10.2014року.

Вказаний договір підписано та скріплено печатками сторін.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ч. 1 статті 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до акту виконаних робіт за жовтень 2014 року, позивачем виконані роботи по улаштуванню внутрішніх роздягалень на мансардовому поверсі над приміщеннями душових на підприємстві ПАТ «Вирівське хлібоприймальне підприємство» в с.Білани Білопільського району Сумської області загальною вартістю 99917,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідач в порушення умов договору не розрахувався за виконані роботи своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 99917,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи містять платіжне доручення №4926 від 17.09.2015 року, яке підтверджує, що відповідач після звернення позивача до суду з позовом у даній справі сплатив суму основного боргу у розмірі 30000,00 грн.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про припинення провадження у цій частині на підставі п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 853 Цивільного кодексу України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов'язаний негайно повідомити про це підрядника.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Відповідно до ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що акт виконаних робіт за жовтень 2014 року, підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Підписуючи акт виконаних підрядних робіт, претензій стосовно невиконання чи неналежного виконання позивачем робіт, вказаних у акті, відповідачем не пред'являлось, в тому числі стосовно обсягів виконаних робіт та ціни. Докази предявлення претензій відсутні в матеріалах справи.

Крім того, відповідач не зазначає в чому конкретно полягають порушення з боку позивача. Посилаючись на те, що вартість виконаних робіт є завищеною, не відповідає об'єму виконаних робіт, відповідач у порушення приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не подає будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Разом з цим, виходячи зі змісту ст. 843 Цивільного кодексу України, ціна це грошова сума, що підлягає сплаті за результати роботи підрядника.

Ціна може встановлюватись у договорі у вигляді обумовленої сторонами грошової суми або містити способи її визначення.

Загальне правило встановлення ціни у договорі базується на принципі свободи договору згідно з яким вони визначаються за вільним погодженням між сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, як вже зазначалося, згідно приписів ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

У п. 4.1. договору сторони визначили, що вартість робіт становить 99917,00 грн.

Відповідно до акту за жовтень 2014 року вартість виконаних робіт становить 99917,00 грн., тобто не перевищує погоджену сторонами у договорі ціну робіт.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки факт виконання позивачем робіт відповідно до договору №10 від 05.08.2014 року підтверджується актом виконаних робіт за жовтень 2014 року, підписаним сторонами та скріпленим печатками підприємств, відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження предявлення позивачу претензій стосовно невиконання чи неналежного виконання робіт, в тому числі стосовно обсягів виконаних робіт та ціни, правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 69917,00 грн. заборгованості за виконані роботи.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У частині 1 ст. 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі несвоєчасної оплати робіт, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,05 % від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу.

Позивачем здійснено розрахунок за несвоєчасну оплату виконаних робіт відповідачем та заявлено до стягнення з останнього на свою користь пеню в розмірі 8992,62 грн. за період з 08.01.2015 року по 06.07.2015 року.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Згідно з п. 3.2. договору, роботи вважаються виконаними після підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт. Відповідач протягом двох днів з моменту надання акту здачі-приймання виконаних робіт зобовязаний його підписати або надати позивачу письмову обґрунтовану відмову від підписання акту здачі-приймання виконаних робіт.

Згідно з п. 4.3.2. договору, повний розрахунок відповідач здійснює через 90 календарних днів після підписання акта виконаних робіт.

Так, акт виконаних робіт за жовтень 2014 року не містить дати його підписання сторонами.

У той час, за умовами укладеного між сторонами договору, роботи вважаються виконаними після підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт, строк для підписання акту здачі-приймання виконаних робіт два дні, строк закінчення виконання робіт встановлений договором, а саме - 25.10.2014 року (п. 3.1., п. 3.2., п. 8.1. договору).

Отже, правомірним та обґрунтованим є нарахування пені, починаючи з 08.01.2015 року по 06.07.2015, виходячи з умов п. 3.1., п. 3.2., п. 4.3.2., п. 8.1. договору.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення вимоги щодо стягнення пені в сумі 8992,62 грн. з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №10 від 05.08.2014 року щодо своєчасної у встановленому порядку та розмірі оплати.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Вирівське хлібоприймальне підприємство» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 04.11.2015 року по справі №920/1392/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Вирівське хлібоприймальне підприємство» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 04.11.2015 року по справі №920/1392/15 залишити без змін.

Повний тест постанови складено 23 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.