РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015Справа №910/30172/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/30172/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Технобуд»

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 1 400 000,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1 від 18.05.2007р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Технобуд» (надалі - позивач) з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення 1 400 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг № 7-У/15 від 07.07.2015р. не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства в сфері набуття та державної реєстрації права власності на земельні ділянки в ході надання послуг за вищевказаним договором, що привело до виникнення у позивача збитків в розмірі 1 400 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015р. порушено провадження у справі № 910/30172/15 та розгляд справи призначений на 16.12.2015р.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки господарський суд не повідомив, витребувані докази не подав.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи, у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 30.11.2015р. було надіслано позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, та отримана останнім 04.12.2015р.

Присутній у судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву, який було подано через канцелярію суду 10.12.2015р.

Крім того, відповідач зазначив про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, який належним чином повідомлений про час і місце проведення судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України встановлено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17.10.2014р., розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Господарським судом прийнято до уваги, що позивач отримав ухвалу про порушення провадження у справі від 30.11.2015р. завчасно - 03.12.2015р., про що свідчить повідомленням про вручення поштового відправлення, яке залучене до матеріалів справи, проте витребувані судом докази без поважних причин не надіслав та не вчинив дій, направлених на забезпечення явки свого представника у судове засідання.

Відтак, суд вважає, що позивач недобросовісно користується наданими йому процесуальними правами та не вбачає перешкод щодо розгляду справи по суті за відсутності представника позивача.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.07.2015р. між сторонами було укладено Договір про надання послуг № 7-У/15, відповідно до умов якого відповідач (за договором - виконавець) прийняв на себе зобов'язання надати позивачу (за договором - замовник) комплекс юридичних послуг, пов'язаних з організацією та повними юридичним супроводженням набуття замовником права власності на земельні ділянки на території Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, а позивач зобов'язався прийняти і оплатити вищевказані послуги відповідно до умов договору.

Умовами п. 3.4 договору передбачено зобов'язання відповідача забезпечити в ході надання послуг дотримання вимог чинного законодавства в сфері набуття та державної реєстрації права власності на земельні ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач своєчасно і в повному обсязі виконав свої договірні зобов'язання щодо здійснення часткової попередньої оплати вартості послуг за договором в загальному розмірі 1 400 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2107 від 21.07.2015р. на суму 600 000,00 грн. та платіжним дорученням № 0309-5 від 03.09.2015р. на суму 800 000,00 грн., які додані позивачем в якості доказів у справі.

Відповідач в судовому засіданні підтвердив факт отримання від позивача суму попередньої оплати за вищевказаним договором у розмірі 1 400 000,00 грн.

Судом встановлено, що відповідач у передбачені договором строки надав позивачу Акт наданих послуг № 1 від 19 жовтня 2015р. на загальну суму 1 500 000,00 грн., до якого додав Детальний звіт про надані послуги .

За результатами розгляду вказаних акту та звіту, 23.10.2015р. позивач під розписку вручив відповідачу лист за вих.. № 629 від 23.10.2015р., яким повідомив про відмову від підписання Акту наданих послуг № 1 від 19 жовтня 2015 р. із зазначенням переліку зауважень до наданих послуг та вимогою усунути недоліки до наданих послуг протягом 10 календарних днів з дати отримання такої вимоги відповідачем.

Оскільки відповідач недоліків у вказаний строк не усунув, позивач звернувся до відповідача з претензією за вих. № 655 від 03.11.2015р., в якій вимагав повернути суму попередньої оплати в розмірі 1 400 000,00 грн., у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору про надання послуг № 7-У/15 від 07.07.2015р.

Відповідач вказану претензію залишив без відповіді та задоволення, тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Так, позивач, звертаючись з позовом до суду, зазначив, що відповідач не виконав зобов'язання, передбаченого п. 3.4. договору, а саме не забезпечив в ході надання послуг за договором дотримання вимог чинного законодавства в сфері набуття та державної реєстрації права власності на земельні ділянки, внаслідок чого у позивача виникли збитки. Розмір збитків позивач визначає, як суму перерахованої відповідачу попередньої оплати за договором у сумі 1 400 000,00 грн., та заявляє вимогу щодо стягнення вказаної суми з відповідача в порядку відшкодування збитків, згідно ст. 610, ст. 611, ст. 623 Цивільного кодексу України.

Так, за твердженням позивача, відповідачем при укладанні договорів міни земельних ділянок, перелік яких наведений у позовній заяві та копії додані до справи, між первинними власниками таких земельних ділянок і залученою особою відповідача ОСОБА_3 та між ОСОБА_3 і ТОВ «Технобуд» має місце недотримання вимог п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.

В обґрунтування своїх тверджень позивач посилається на те, що первинні власники земельних ділянок отримали їх у власність за рахунок земель, виділених на частку (пай), що посвідчено відповідними державними актами на право власності на земельні ділянки, в яких зазначено цільове призначення земельних ділянок - для ведення особистого селянського господарства, а відчуження таких земельних ділянок (окрім обміну) заборонено вищевказаною нормою п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.

Крім того, вказані земельні ділянки не утворюють між собою єдиного масиву, масиви таких ділянок не межують між собою, тобто, на думку позивача, для вказаних земельних ділянок не виконується умова ст.14 Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» щодо можливості обміну земельних ділянок, виділених в натурі власникам паїв.

При цьому, документи, які б підтверджували факт отримання вищевказаних земельних ділянок їх первинним власниками в порядку виділення на частку (пай), а також докази відсутності спільних меж між земельними ділянками, які є предметом обміну, позивачем до матеріалів справи не надано.

Окрім вищевказаних обставин, позивач також посилається на удаваність правочинів, наведених в додатках 7 та 9 до позовної заяви, а саме про їх вчинення для приховання договорів купівлі-продажу земельних ділянок з метою обійти встановлені законом обмеження на відчуження земель сільськогосподарського призначення, а також на недотримання принципу справедливості при укладанні вказаних договорів міни земельних ділянок по відношенню до фізичних осіб-первинних власників земельних ділянок, у зв'язку з нерівнозначністю площ земельних ділянок, що були предметом обміну.

Водночас, відповідач у відзиві на позов, обґрунтовуючи свої заперечення проти заявлених позивачем вимог, посилається на те, що пункт 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України прямо передбачає можливість обміну земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, на іншу земельну ділянку, відповідно до закону.

При цьому, відповідач зазначив, що законом, який підлягає застосуванню при здійсненні обміну таких земельних ділянок, є Цивільний кодекс України, положення якого містять норми, що регулюють як питання міни (ст.ст. 715, 716), так і питання укладання договорів ( ст.ст. 6, 204, 627).

Крім того, відповідач вказав на те, що норми ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не підлягають застосуванню для регулювання питань обміну вказаних в позові земельних ділянок, оскільки вказані земельні ділянки не використовуються їх власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки категорія земель - для ведення особистого селянського господарства, при цьому для вказаних ділянок не виконується також вимога щодо спільного використання (кожен з власників використовує таку ділянку окремо).

З приводу тверджень позивача про удаваність укладених договорів міни, нерівнозначність обміну земельних ділянок та недотримання принципу справедливості при укладанні вказаних договорів міни земельних ділянок по відношенню до фізичних осіб - первинних власників земельних ділянок, відповідач зазначив, що ст. 627 Цивільного кодексу України встановлює принцип свободи договору, який включає в себе, зокрема, і свободу при визначенні виду договору та всіх його умов. Всі умови укладених договорів міни були узгоджені сторонами перед їх укладанням, відповідність укладених договорів дійсній волі сторін зафіксована в п. 11 кожного з укладених договорів міни, копії яких є в матеріалах справи. Крім того, всі договори міни земельних ділянок були нотаріально посвідчені. Отже, твердження позивача про удаваність договорів міни та нерівнозначність обміну земельних ділянок та недотримання принципу справедливості при укладанні вказаних договорів міни земельних ділянок є абсолютно безпідставними і не підтверджені жодними доказами.

В якості доказів дотримання вимог чинного законодавства в сфері державної реєстрації права власності на земельні ділянки та на підтвердження набуття позивачем у власність земельних ділянок у результаті обміну, відповідач надав до матеріалів справи копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, на підставі Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що за позивачем зареєстровано право власності на земельні ділянки, набуті в результаті укладання договорів міни за організаційної участі відповідача.

Відповідно до п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Отже, Земельним кодексом України не забороняється обмін земельної ділянки виділеної в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства на іншу земельну ділянку. При цьому, вказана норма Земельного кодексу не визначає і не конкретизує закон, який має застосовуватись при здійсненні такого обміну.

За приписом ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву.

Зі змісту ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» слідує, що вказана норма врегульовує відносини, які складаються при обміні земельних ділянок, які виділені їх власникам на частку( пай), і використовуються спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Як вбачається з матеріалів справи, земельні ділянки, які були предметом обміну за організаційної участі відповідача, не використовуються їх власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки категорія земель визначена - для ведення особистого селянського господарства), при цьому для вказаних ділянок не виконується також вимога щодо спільного використання (кожен з власників використовує таку ділянку окремо).

З урахуванням наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що норма ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не регулює фактичні відносини, які склалися в ході обміну земельних ділянок та відповідно не може бути застосована до вирішення даного спору.

Суд вважає, що до відносин, які виникли між сторонами договорів міни, мають застосовуватись норми цивільного законодавства, що регулюють питання обміну, зокрема приписи статті 715 Цивільного кодексу України, а також загальні норми цивільного кодексу в сфері укладання договорів.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Норма ст. 6 Цивільного кодексу України визначає, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним»

З огляду на зазначені положення чинного законодавства, суд вважає договори міни земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) на частку (пай) земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, укладені залученою особою відповідача ОСОБА_3 з власниками земельних ділянок, та позивачем з ОСОБА_3 не суперечать вимогам Земельного та Цивільного законодавства України та не є удаваними правочинами в розумінні ст. 235 Цивільного кодексу України.

Таким чином, відсутні підстави для твердження щодо невиконання відповідачем зобов'язань, встановлених п. 3.4. Договору про надання послуг № 7-У/15 від 07 липня 2015р.

Приписами ч. 4 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

В силу ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, під збитками розуміються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

При цьому, стаття 614 Цивільного кодексу України визначає вину як обов'язкову підставу відповідальності за завдані збитки.

Отже, підставою для відшкодування збитків є наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Виходячи з зібраних по справі доказів та аналізу наведених вище норм законодавства, суд дійшов висновку, що кошти, сплачені позивачем за надання послуг, є саме оплатою наданих на підставі укладеного сторонами Договору № 7-У/15 від 07.07.2015р. послуг та не підпадають під визначення збитків, наведених у ст. 22 ЦК України.

Крім того, позивачем не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків, а відтак заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 28.12.2015р.

Суддя А.І. Привалов