ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.12.15р. Справа № 904/9112/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

до В-1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ

В-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН АРТ", м. Кременчук

про стягнення солідарно 28 600,00 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3, представник за договором № 39/ФО про надання правової допомоги від

17.09.15р.

від відповідача-1: ОСОБА_2, НОМЕР_1, виданий Ленінським РВ ДМУ УМВС України в

Дніпропетровській області, від 15.05.07р.

від відповідача-2: ОСОБА_4, представник за довіреністю № 345/12 від 04.12.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН АРТ" (далі - відповідач-2) про стягнення солідарно 28 600,00 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.15р. порушено провадження у справі № 904/9112/15, прийнято позовну заяву до розгляду та справу призначено до розгляду в засіданні на 03.11.15р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.15р. відкладено розгляд справи на 08.12.15р.

17.11.15р. до суду від позивача надійшла заява про уточнення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідачів 25 213,70 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.15р. продовжено строк розгляду спору по суті до 30.12.15р. включно та відкладено розгляд справи на 24.12.15р.

24.12.15р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень та додаткових доказів в підтвердження заявлених позовних вимог.

Господарський суд долучив до матеріалів справи клопотання позивача та письмові додаткові пояснення.

В свою чергу, відповідач-1 у судовому засіданні підтвердив факт укладання договору поруки №б/н від 01.07.15р. та не заперечував щодо заявлених позовних вимог та їх задоволення. Крім того відповідач-1 надав для долучення до матеріалів справи пояснення по суті заявлених позовних вимог.

Господарський суд долучив до матеріалів справи пояснення відповідача-1.

Повноважний представник відповідача-2 заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі. Крім того, повноважний представник відповідача-2 у судовому засіданні заявив письмові клопотання:

- про долучення до матеріалів справи додаткових доказів в підтвердження заявлених заперечень;

- про витребуванні у позивача оригіналів документів, які були надані для огляду в судовому засіданні 08.12.15р.;

- про об'єднання справ № 904/9112/15 та №904/10816/15 в одне провадження.

Господарський суд долучив до матеріалів справи клопотання відповідача-2 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів в підтвердження заявлених заперечень.

Розглядаючи питання щодо витребування оригіналів документів, які були надані відповідачем-2 для огляду в судовому засіданні 08.12.15р., судом встановлено, що позивач зазначені документи відповідачу-2 повернув, але не заперечував щодо надання відповідачу-2 своїх оригіналів витребуваних документів, у зв'язку з чим судом було зобов'язано позивача надати відповідачу-2 свої оригінали листів від 03.06.15р. та від 30.06.15р.

Крім того, господарським судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-2 про об'єднання справ № 904/9112/15 та № 904/10816/15 в одне провадження, оскільки обов'язковою умовою об'єднання двох справ є перебування таких справ у провадженні одного судді, а вказані у клопотанні справи перебувають у провадженні різних суддів.

У судовому засіданні 24.12.15р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.15р. між позивачем та відповідачем-2 був укладений договір № 13 оренди окремої території та споруди (далі - Договір оренди № 13), відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач-2 бере в тимчасове володіння окрему територію з вбудованими у землю резервуарами-накопичувачами для промислових відходів (далі за текстом -«об'єкт, що орендується» - спецмайданчик для складування відходів виробництва), що складається: Б - резервуар, бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., В - резервуар, бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., Г - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м кв., А - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., Е - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., Д - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м.кв. Право власності на об'єкт оренди належить позивачу.

За приписами п. 5.1. Договору оренди № 13, розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 50 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.2. Договору оренди № 13, орендна плата сплачується в безготівковому порядку з 01 по 10 число за поточний місяць на розрахунковий рахунок позивача, згідно рахунка.

Пунктом 7.1. Договору оренди № 13 передбачено, що відповідач-2 зобов'язується своєчасно здійснювати орендні платежі.

Як зазначено у п. 9.1. Договору оренди № 13, за затримку внесення орендної плати відповідач-2 сплачує штраф у розмірі 50% від суми простроченої орендної плати, а також пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочки.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання акту прийому-передачі об'єкта, що орендується, підписаний двома сторонами, і діє до 07.10.16р. (п. 4.1. Договору оренди № 13).

01.07.15р. між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого відповідач-1 зобов'язується відповідати перед позивачем за виконання усіх обов'язків відповідача-2, які виникли відповідно до Договору оренди.

Як зазначає позивач, відповідач-2 не належним чином виконує свої обов'язки по Договору оренди № 13 щодо своєчасної оплати оренди. Так, за серпень 2015 року орендна плата була сплачена:

12.08.15р. у розмірі 30 000,00 грн.,

13.08.15р. у розмірі 10 000,00 грн.,

27.08.15р. у розмірі 10 000,00 грн.

Вищевказані розрахунки були проведені відповідачем-2 з порушенням умов п. 5.1. та п. 5.2. Договору оренди № 13, у зв'язку з чим на підставі п. 9.1. Договору оренди № 13 позивачем були нараховані штраф у розмірі 25 000,00 грн. та пеня у розмірі 213,70 грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу відповідача-2 лист № б/н від 02.09.15р. з проханням оплатити штраф та пеню, за неналежне виконання умов Договору щодо своєчасної оплати, на підставі п. 9.1. Договору оренди №13. Вказаний лист відповідач-2 отримав 08.09.15р., що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення.

Крім того, позивачем також було направлено на адресу відповідача-1 лист з проханням оплатити штраф та пеню, за неналежне виконання умов Договору щодо своєчасної оплати, на підставі п. 9.1. Договору оренди № 13. Вказаний лист відповідач-1 отримав особисто 07.09.15р.

Оскільки вимоги позивача були залишені відповідачем-1 та відповідачем-1 без відповіді та задоволення, позивач був вимушений звернутися з позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 штраф у розмірі 25 000,00 грн. та пеню у розмірі 213,70 грн., а всього 25 213,70 грн.

Відповідач-1 доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач-1 підтвердив факт укладання договору поруки № б/н від 01.07.15р. та не заперечував щодо заявлених позовних вимог та їх задоволення.

Заявлені позовні вимоги відповідач-2 не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідач-2 зазначає про той факт, що на даний час в наявності є чинний договір № 3 оренди окремої території та споруди (далі-Договір оренди № 3), укладений 28.02.14р. між позивачем та відповідачем-2, який діє до 01.03.17р. Акт прийому - передачі до даного Договору оренди № 3, відповідно, був підписаний, також 28.02.14р. Тобто, на даний час, як вважає відповідач-2, Договір оренди № 3 є діючим та угоди про його розірвання немає.

Крім того, відповідно до п. 8.1. Договору оренди № 3 повернення позивачу об'єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін. Сторони повинні призначити своїх представників у двосторонню комісію та приступити до передачі об'єкта, що орендується, протягом 3-х днів з моменту закінчення терміну оренди (п. 8.2. Договору оренди № 3). Як зазначено у п. 8.3. Договору оренди № 3, протягом терміну за п. 8.2. даного Договору відповідач-2 зобов'язаний виїхати з об'єкта, що орендується, та підготувати його до передачі позивачу. Об'єкт, що орендується, повинен бути переданий відповідачем-2 та прийнятий позивачем протягом 3-х днів з моменту початку роботи двосторонньої комісії (п. 8.4. Договору оренди № 3). За приписами п .8.5. Договору оренди № 3 при передачі об'єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується членами двосторонньої комісії.

Акт здачі - приймання та повернення орендованого майна не підписувався членами двосторонньої комісії, як представниками сторін по договору, відповідно до умов вищевказаного Договору оренди № 3, а тому, як зазначає відповідач-2, він є таким, що не втратив законної сили та є діючим і на даний час.

Відповідач-2 зауважує, що позивач направляв на адресу відповідача-2 лист від 03.06.15р., яким просив відповідача-2 вважати вищезазначений Договір оренди № 3 розірваним з 01.06.15р. Але відповідач-2 свою згоду на розірвання не надавав.

Таким чином, як вважає відповідач-2, позивачем не надано суду доказів того, що Договір оренди № 3 розірваний, та позивачем не дотримано норм господарського процесу.

Крім того, відповідно до умов Договору оренди № 3 та Додаткової угоди № 1 до нього відповідач-2 добросовісно та в повному обсязі виконує свої обов'язки та своєчасно сплачує орендну плату. Більше того, на даний момент орендна плата відповідачем-2 сплачена відповідно до обумовленого сторонами в договорі розміру в повному обсязі до закінчення терміну дії договору, тобто, до 01.03.17р.

Також відповідач-2 зазначає про те, що між сторонами був підписаний Договір оренди № 13, на який посилається позивач, але оскільки відповідно до п. 4.1 зазначеного договору акт прийому - передачі сторонами так і не був підписаний вказаний договір не набрав чинності. Цю обставину підтверджує і сам позивач у своєму листі від 03.06.15р. та в листі від 30.06.15р., які додані до матеріалів відзиву на позовну заяву.

Оскільки в травні 2015 року, як вказує відповідач-2, сторони вели переговори щодо укладання вищевказаного Договору оренди № 13 та підписали сам договір, але остаточно відповідач-2 не визначився зі своєю позицією стосовно його укладення, Договір оренди № 13 був переданий в бухгалтерію як неоформлений належним чином та такий, що не набрав чинності. В зв'язку з цим, в подальшому, бухгалтером підприємства була допущена помилка та плутанина в документах, і в декількох платіжних дорученнях бухгалтер вказав призначення платежу: «оплата згідно договору № 13 від 01.06.15р. за оренду спецмайданчика. Без ПДВ.». Після виявлення цих помилок відповідачем-2 направлялися листи позивачу про уточнення призначення платежу за платіжними дорученнями. Даний факт підтверджується копіями цих листів та копіями опису, вкладеного у цінний лист, які додаються до матеріалів відзиву.

Таким чином, відповідач-2 вважає, що Договір оренди № 3 не було розірвано, а Договір оренди № 13 не набрав законної сили, сторони керуються правовідносинами, встановленими попередніми домовленостями і платежі здійснювалися за Договором оренди № 3. Отже, Договір оренди № 3, який укладено строком до 01.03.17р., є діючим на даний час, всі зобов'язання по даному договору відповідачем-2 виконано в повному обсязі, а тому, позовні вимоги позивача є надуманими, неаргументованими та безпідставними.

Крім того, відповідач-2 вважає, що відповідач-1 взагалі не може брати на себе виконання зобов'язань відповідача-2, оскільки про існування такої особи відповідач-2 дізнався лише після пред'явлення позивачем даного позову до суду. Відповідач-1 не володіє жодною інформацією про фінансовий та майновий стан відповідача-2, та не знайом із специфікою господарювання відповідача-2.

Таким чином, як вважає відповідач-2, оскільки Договір оренди № 13 є не чинним, тому і договір поруки не має юридичної сили. Відповідач-1 не може зазначатися відповідачем в даній справі, а тому справа не підсудна господарському суду Дніпропетровської області.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

По-перше, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, визначене статтею 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 9.1. Договору оренди № 13, за затримку внесення орендної плати відповідач-2 сплачує штраф у розмірі 50% від суми простроченої орендної плати, а також пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочки.

За неналежне виконання відповідачем-2 свого обов'язку щодо своєчасної оплати за оренду, позивачем на підставі п. 9.1 Договору оренди № 13 були нараховані штраф у розмірі 25 000,00 грн. та пеня у розмірі 213,70 грн., розрахунок яких судом перевірений та визнаний таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що Вищий господарський суд України у п. 2 Інформаційного листа від 13.07.12р. № 01-06/908/2012 зазначив про те, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень щодо передбачення умовами договору одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями п. 48 Інформаційного листа ВГСУ "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" від 07.04.08р. № 01-8/211 штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф не залежить.

Таким чином, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України.

По-друге, відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Положеннями ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Надавши правову оцінку Договору оренди № 13, суд прийшов до висновку, що спірний Договір оренди № 13 був підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності в силу вільного волевиявлення учасників договору відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується виконанням сторонами зобов'язань по цьому договору (перерахування відповідачем-2 орендної плати у розмірі 50000 грн., яка проводилась систематично за період з липня 2015р. по жовтень 2015р., та прийняття їх позивачем), що свідчить про схвалення спірного Договору оренди № 13.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що відповідач-2 підписавши Договір оренди № 13 без будь-яких зауважень підтвердив факт припинення дії Договору оренди № 3. Таким чином, відповідач-2 повинен виконувати умови саме Договору оренди № 13.

По-третє, господарський суд вважає, що твердження відповідача-2 про те, що Договір оренди №13 є таким, що не набрав чинності є необґрунтованими, оскільки:

- відносини між позивачем та відповідачем-2 носять договірний характер, укладений між ними Договір оренди № 13 є дійсним. Договір у встановленому законодавством порядку не розірваний, визнаний недійсним не був;

- при підписанні Договору оренди № 13 відповідач-2 не мав жодних претензій до позивача стосовно об'єкту оренди, який отримав від позивача в користування уклавши Договір оренди № 3. Таким чином, підписання акту прийому - передачі відповідно до умов Договору оренди № 13 є формальними діями;

- дії відповідача-2 щодо оплати, яка проводилась систематично за період з липня 2015р. по жовтень 2015р., відповідно до умов Договору оренди № 13 підтверджують схвалення юридичною особою правочину.

По-четверте, господарський суд не приймає до уваги твердження відповідача-2 про те, що бухгалтером відповідача-2 були допущені помилки та плутанина в документах, у зв'язку з чим в платіжних документах було помилково зазначено саме Договір оренди № 13, виходячи з наступного.

Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства (ч. 1 ст. 3 ЗУ "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні").

За приписами ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи (ч. 8 ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні").

Відповідно до п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізити "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

Господарський суд вважає, що:

- платіжне доручення за № 822 від 08.07.15р. на суму 50 000 грн. підтверджує факт оплати, встановленого п. 5.1. Договору оренди № 13, розміру орендної плати за липень 2015 року;

- платіжні доручення за № 891 від 12.08.15р. на суму 30 000 грн., № 896 від 13.08.15р. на суму 10 000 грн., № 904 від 27.08.15р. на суму 10 000 грн. підтверджують факт оплати, встановленого п.5.1. Договору оренди № 13, розміру орендної плати за серпень 2015 року;

- платіжне доручення за № 937 від 10.09.15р. на суму 50 000 грн. підтверджують факт оплати, встановленого п. 5.1. Договору оренди № 13, розміру орендної плати за вересень 2015 року;

- платіжне доручення за № 999 від 09.10.15р. на суму 50 000 грн. підтверджують факт оплати, встановленого п. 5.1. Договору оренди № 13, розміру орендної плати за жовтень 2015 року.

Судом також було встановлено факт того, що вищезазначені оплати, крім спірного періоду - серпня 2015 року (які були проведені з порушенням строку оплати), були проведені відповідно до п.5.2. Договору оренди № 13, а саме з 01 по 10 число за поточний місяць на розрахунковий рахунок позивача.

Таким чином, господарський суд вважає, що відповідач-2 направив на адресу позивача листи з вих. № 233/1/08 від 28.08.15р. та з вих. № 292/1/10 від 12.10.15р., в яких йдеться мова про невірно вказані у платіжних дорученнях призначення платежу, з метою уникнення відповідальності саме за Договором оренди № 13. В той час, як позивач жодним чином не підтвердив, що погоджується з такими виправленнями.

По-п'яте, відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому.

З урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 Цивільного кодексу України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203, 215, 553 ЦК України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 4.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.14р. № 1.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що чинним законодавством України передбачено право позивача укладати договір поруки на забезпечення виконання зобов'язання, чим і скористався позивач.

Повноважним представником відповідача-2 в судовому засіданні було заявлено усне клопотання про призначення судової (почеркознавчої) експертизи: додаткової угоди № 2 до Договору № 3 від 28.02.14р., яка укладена сторонами 08.04.15р.; ОСОБА_4 звіряння за Договором № 3 від 28.02.14р. станом на 11.05.15р.; листа позивача до відповідача-2 від 11.05.15р. щодо розірвання Договору № 3 від 28.02.14р. в односторонньому порядку з 01.06.15р.

Господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про призначення судової експертизи, оскільки надавши правову оцінку Договору оренди № 13, суд прийшов до висновку, що спірний Договір оренди № 13 був підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності в силу вільного волевиявлення учасників договору відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується виконанням сторонами зобов'язань по цьому договору (перерахування відповідачем-2 орендної плати у розмірі 50 000 грн., яка проводилась систематично за період з липня 2015р. по жовтень 2015р., та прийняття їх позивачем), що свідчить про схвалення спірного Договору оренди № 13. Крім того, відповідач-2 просить провести експертизу документам, які не є підставами звернення з позовом до суду, тому не можуть вплинути на рішення суду.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру ".

Поняття особи, котра є адвокатом, наводиться в статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", котра зазначає, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначає представництво як один із видів адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначено у п. 6.3. Постанови, Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Позивач просить стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 витрати за договором №39/ФО про надання правової допомоги від 17.09.15р. у розмірі 5 000,00 грн.

Господарський суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, оцінює правові послуги адвоката по даній справі у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються солідарно на відповідачів.

Керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 543, 549, 554, 599, 610, 612, 629, 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 285, 286 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (49000, м.Дніпропетровськ, провулок Залізничний, буд. 32, ідентифікаційний код НОМЕР_2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН АРТ" (39617, м. Кременчук, вул. Бутиріна, буд. 59, кімнати 305, 307, 308, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Димитрова, буд. 39-Д, ідентифікаційний код НОМЕР_3) штраф у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п'ять тисяч грн. 00 коп.), пеню у розмірі 213,70 грн. (двісті тринадцять грн. 70 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.), витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 5 000,00 грн. (п'ять тисяч грн. 00 коп.).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 25.12.15р.

Суддя ОСОБА_5