ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2015 р. Справа № 920/1154/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 01.11.2015 року

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 20.04.15 р., ОСОБА_3 (директор), наказ № від 20.04.01 року, НОМЕР_1 від 22.05.2012 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства "Житло-Експлуатація" (вх.№4916С/3-10) на рішення господарського суду Сумської області від 20 серпня 2015 року по справі №920/1154/15

за позовом ОСОБА_4 підприємства "Житло-Експлуатація" , м. Ромни, Сумської області

до Приватного підприємства "Житло-Сервіс", м. Ромни, Сумської області

про стягнення 7932,14 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.08.2015 року по справі №920/1154/15 (суддя Резніченко О.Ю.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство "Житло-Експлуатація" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 20.08.2015 року по справі №920/1154/15, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його часткового скасування.

Приватне підприємство "Житло-Сервіс" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивачем у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 01.07.2006 року між ОСОБА_4 підприємством "Житло-Експлуатація" (виконавець - позивач у справі) та Приватним підприємством "Житло-Сервіс" (замовник - відповідач у справі) був укладений договір №1/07 на аварійне обслуговування житлового фонду.

Предметом договору є взяття на себе обовязків по невідкладному ремонту та ліквідації аварій внутрішньобудинкових систем водопостачання, водовідведення зливної каналізації житлового фонду згідно актів розмежувань між замовником і «Аква-сервіс» та тепловими організаціями (пункт 1.1. договору).

У розділі 3 сторонами погоджено порядок розрахунків. Так, оплата рахунків проводиться відповідно до виставлених рахунків шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок.

Оплата проводиться із розрахунку згідно затверджених тарифів рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради за 1 кв.м. Загальна площа, яка знаходиться на обслуговуванні підприємства складає 72,8 кв.м. (пункт 3.2 договору).

Відповідно до розділу 6 договору, термін дії договору був встановлений з 01.07.2006 року по 01.07.2007 року з продовженням на невизначений термін в разі, якщо ні одна із сторін до закінчення строку дії договору не заявить про його розірвання.

Надалі, до договору №1/07, сторонами була укладено додаткова угода від 01.11.2006 року, згідно якої викладено пункт 3.2 в наступній редакції: «Оплата проводиться із розрахунку згідно затверджених тарифів рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради і на 01.11.2006 року становить 0,051 грн. за 1 кв.м.

Проте, позивач починаючи з 01.04.2008 року здійснював нарахування вартості щомісячних послуг за договором із розрахунку 0,0807 грн. за кв. м , а саме 5 349,41 грн. за місяць. При цьому, зміни в порядку, встановленому діючим законодавством, до договору в частині визначення тарифу не вносились. Вказаний факт не заперечується ані позивачем, ані відповідачем.

Відповідач не своєчасно здійснював оплату за надані згідно договору послуги, тому станом на 01.01.2013 року утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 29 699,51 грн. Факт наявності цієї заборгованості не заперечувався відповідачем, вона була відображена у акті звірки взаєморозрахунків між сторонами за період з 01.01.2013 року по 31.07.2013 року

При складанні вказаного акту звірки було встановлено, що відповідач відмовляється включати до нього заборгованість за січень 2013 року у звязку із тим, що у січні 2013 року позивачем взагалі не надавались послуги за договором.

Позивач вважає, що послуги та роботи у січні 2013 року за договором виконувалися в повному обсязі, звернувся до господарського суду. В підтвердження своєї позиції надав до позовної заяви наступні письмові докази:

- копію листа №674 від 28.12.2012 року, в якому відповідач повідомляється про поновлення роботи аварійною службою з 01.01.2013 року ;

- копію акта приймання-передачі виконаних аварійною службою позивача у січні 2013 року заявок із доказами направлення акта відповідачу;

- копію журналу реєстрації заявок позивачем та копії актів на виконані роботи у січні 2013року

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на стаття 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Положення статті 626 Цивільного кодексу України передбачають, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного договору на аварійне обслуговування житлового фонду.

Оцінивши зміст договору, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором підряду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що саме з 01.01.2013 року почали надаватись послуги по усуненню аварійних ситуацій на будинках, які знаходяться на обслуговуванні Приватного підприємства "Житло-Сервіс". Даний факт підтверджує лист №674 від 28.12.2012 року ОСОБА_4 підприємства "Житло-Експлуатація", який був отриманий відповідачем 28.12.2012 року.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу за договором підряду одна сторона (підрядник зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результатів замовнику.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже обовязок прийняти виконані роботи і оплатити їх, а також оплатити надані послуги закон покладає на замовника.

Згідно частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами частина 1 статті 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи, за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк, або за згодою замовника - достроково.

Таким чином, вказаними нормами передбачено, що обов'язок з оплати виконаних робіт законодавець пов'язує саме з двома обставинами: підрядні роботи повинні бути виконані належним чином та у погоджений за домовленістю сторін строк.

Частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України передбачено, що передача робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, надаючи відповідачу (замовнику) для підписання акт виконаних робіт (наданих послуг) й, вимагаючи прийняття, і оплати виконаних робіт та оплати наданих послуг діяв у відповідності із вимогами законодавства і умовами договору. Інших доказів для підтвердження підрядником (виконавцем) виконання робіт і надання послуг ні закон, ні договір не передбачають.

При цьому, позивачеві не потрібно доказувати фактичне виконання ним робіт і надання послуг документами бухгалтерського, податкового обліку і звітності. В матеріалах справи наявні копії заявок мешканців, які зареєстровані в журналі заявок служби ОСОБА_4 підприємства Житло - Експлуатація протягом січня 2013 року та які виконані персоналом служби позивача, про що свідчать акти виконаних робіт за січень 2013 року.

Вищевказані акти за своєю правовою природою є внутрішньою документацією і підтверджує наявність юридичних фактів, які входять до підстав позову, та є доказом у справі.

Жоден з наданих відповідачем актів виконаних робіт за січень 2013 року не свідчить про наявність істотних недоліків робіт, виконаних позивачем, які б повністю унеможливили використання внутрішньобудинкових мереж житлового фонду замовника, та не можуть бути підставою для відмови в оплаті виконаних робіт.

Відповідач, відмовляючи в підписанні акту виконаних робіт (наданих послуг), а відповідно і від прийняття і оплати послуг, не заявив про невиконанням позивачем робіт і ненаданням ним послуг. Відмова відповідача у підписанні актів виконаних робіт (наданих послуг) не ґрунтуються на законі чи договорі.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, строк оплати виконаних робіт (наданих послуг) за січень 2013 року, згідно з пункту 3.2 договору, настав.

В силу частини 1 статті 193 Господарського Кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості у сумі 5 349,41 грн. за січень 2013 року, не врахував положень укладеної між сторонами додаткової угоди від 01.11.2006 року до договору, відповідно до якої вони вирішили, що оплата за виконані роботи та послуги буде здійснюватись з розрахунку 0,051 грн. за 1 кв.м обслуговуємої площі.

Тому, судова колегія вважає, що правомірним є нарахування плати за послуги (роботи) за січень 2013 року у розмірі 3712 грн. 80 коп. (0,051 грн. на 72,8 тис. кв.м).

За положеннями частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказаними приписами законодавства передбачено, що зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін, у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується в судовому порядку.

Жодних належних доказів досягнення згоди обох сторін щодо зміни вартості оплати за виконані роботи та послуги суду не представлено. Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради про встановлення нових тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій автоматично не зумовлює зміну договірних правовідносин сторін в частині розрахунків за виконані роботи та послуг.

Отже, позивач без достатніх правових підстав нарахував плату, виходячи із самостійно збільшеного тарифу 0,0807 грн. кв. м.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом та договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Отже, якщо умовами закону або договору передбачена можливість зміни умов договору в односторонньому порядку, то сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Пунктом 5.2.1 договору при невиконанні замовником обовязків по договору, виконавець має право розірвати договорі.

Комунальне підприємство Житло - Експлуатація реалізувало своє право на односторонню відмову від договору та розірвало його з 01.06.2013 року, надіславши на адресу відповідача відповідне письмове повідомлення вих. №150 від 29.03.2013 року.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного Кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, договір вважається розірваними з 01.06.2013 року.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, вчинене під час дії цього договору.

Після припинення дії договору відповідач протягом серпня 2013 року лютого 2014 року сплатив позивачу за надані послуги (виконані роботи) аварійно диспетчерської служби 42 295, 28 грн., що підтверджується наявними платіжними дорученнями, які надані відповідачем та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до частини 1 статті 203 Господарського Кодексу України, господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управленою стороною.

З урахуванням того факту, що дія договору припинилася з 01.06.2013 року, що не заперечується сторонами, судова колегія вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази, які підтверджують факт сплати, у тому числі, заборгованості за січень 2013 року.

Таким чином, на момент звернення до суду борг відповідача перед позивачем за надані послуги (виконані роботи) у січні 2013 року за договором №1/07 від 01.07.2006 року був відсутній.

Колегія суддів не приймає, як належне твердження заявника скарги, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, а саме статті 77 Господарського процесуального кодексу України, прийняв рішення без участі представника позивача, з огляду на наступне.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частина 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно з пункту 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вищевикладене, доводи скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права є помилковими, оскільки нез'явлення в судове засідання будь-кого із сторін не є перешкодою в прийнятті рішення, та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конституційне право на судовий захист складається з можливості поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і закріплена в судовому акті та конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що закріплено також і в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником ОСОБА_4 підприємством Житло - Експлуатація не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача ОСОБА_4 підприємства Житло - Експлуатація є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства Житло - Експлуатація залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.08.2015 року по справі № 920/1154/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Тарасова І. В.