РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/3498/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Добрянська Н.І., за довіреністю;

від відповідача - 1: Іщенко Д.Ю., за довіреністю;

від відповідача - 2: Іщенко Д.Ю., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.04.2015 у справі № 910/3498/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2015 касаційну скаргу ТОВ "БМБ Бленд" задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 у справі № 910/3498/15-г скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Згідно з Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/1728 від 28.10.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/3498/15-г, за результатами якого зазначену справу передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.10.2015 справу було прийнято до провадження суддею Нечаєм О.В., розгляд справи призначено на 02.12.2015.

30.11.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 було подано письмові пояснення.

01.12.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

02.12.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача - 1 було подано додаткові письмові пояснення.

У судове зсідання 02.12.2015 представник позивача з'явився, подав письмові заперечення на пояснення, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідачів у судове засідання 02.12.2015 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05.11.2014 між ТОВ "Рихальський завод сухого молока" (далі - новий кредитор, відповідач - 1) та ТОВ "Торговий дім "Молочна країна" (далі - первісний кредитор, відповідач - 2) було укладено Договір купівлі-продажу права вимоги (далі - Договір), відповідно до умов якого первісний кредитор в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові до ТОВ "БМБ Бленд" (далі - боржник, позивач) за укладеним між первісним кредитором та боржником Договором № 28 від 04.03.2013 (далі - Основний договір) та видатковими накладними № РН-0001554, № РН-0001575, № РН-0001619, № РН-0001657, № РН-0001690, № РН-0001692, № РН-0001715, № РН-0001740, № РН-0001764, № РН-0001765, № РН-0001809, № РН-0001821, № РН-0001849, № РН-0001897, № РН-0001906, № РН-0001931 (пункт 1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за договором № 28 в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення договору, зокрема, але не виключно право вимоги від боржника сплатити 106 331 (сто шість тисяч триста тридцять одна) грн. 00 коп. вартості неоплаченого на момент підписання даного договору товару, що поставлений за основним договором, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

Згідно з пунктом 1.3 Договору право вимоги за цим договором переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 Договору право вимоги за цим договором відступається за 106 331,00 грн.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін (пункт 6.1 Договору).

На виконання умов Договору відповідачем-2 передано відповідачеві-1 Договір та видаткові накладні, на підставі яких було здійснено передачу права вимоги, що підтверджується актом приймання-передавання оригіналів документів від 05.11.2014.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ "БМБ Бленд" посилалося на невідповідність договору вимогам ч. 1 ст. 227 ЦК України, зазначаючи, що оскільки ТОВ "ТД "Молочна країна" передав ТОВ "Рихальський завод сухого молока" право вимоги боргу до позивача за договором № 28, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням договору, а натомість отримав грошові кошти, то даний договір є договором факторингу, а не купівлі-продажу права вимоги, а тому ТОВ "Рихальський завод сухого молока" повинен був мати ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Оскільки ТОВ "Рихальський завод сухого молока" такої ліцензії не мав, спірний договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідач - 1, заперечуючи проти позову, зазначає, що спірний договір від 05.11.2014 не є договором факторингу, оскільки не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору, а встановлює право нового кредитора щодо самостійного (за рахунок власних коштів і на власний ризик) стягнення боргу, а тому не підпадає під дію Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг".

Крім того, відповідач -1, заперечуючи проти позову, зазначає, що новий кредитор все одно мав би право вимагати сплати річних, інфляційних втрат, неустойки та збитків, на підставі закону, незалежно від того, чи передбачено таке право договором чи ні.

Згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За своєю природою договір факторингу є оплатним. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом гл. 73 ЦК України. Тобто фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

Договір факторингу передбачає, передусім, обов'язковість платнос ті за відступлення права грошової вимоги та мету отримання додатко вого доходу.

Відплатність договору факторингу має вирішальне значення як ознака визначення виду договірного правовідношення, який відповідає договірній конструкції до говору факторингу. При цьому договір факторингу фактично передбачає купівлю-продаж грошових зобов'язань.

Відповідно до пункту 1.2 оспорюваного Договору до нового кредитора переходить, зокрема, але не виключно, право вимагати від боржника сплатити 106 331,00 грн вартості неоплаченого товару, а також право вимоги річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

З наведеного пункту Договору вбачається, що новий кредитор, крім основної грошової вимоги, може отримати додаткову грошову вигоду у вигляді стягнення річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

Крім того, спірним Договором відступлено права грошової вимоги, його сторони є підприємцями, а отримання відповідачем-2 фінансування від відповідача-1 в цілому чи в певній його частині виступає способом платежу.

При цьому, як зазначалось вище, договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманна можливість здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимоги. Інші договори розраховані на відступлення лише наявних вимог.

Як уже зазначалось, згідно з умовами оспорюваного Договору новий кредитор, крім основної грошової вимоги, отримує додаткову грошову вигоду у вигляді, можливо, майбутньої вимоги річних, інфляційних втрат, неустойки, збитків (залежно від періоду їх нарахування настання строку стягнення).

З огляду на вищенаведене, укладений відповідачами Договір за своєю правовою природою є договором факторингу.

Частиною 3 ст. 1079 ЦК України встановлено, що фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено факторинг.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", який був чинним станом на дату укладення Договору (05.11.2014), господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Доказів наявності у відповідача - 1 ліцензії на право надання фінансових послуг, а саме послуг факторингу станом на дату укладення Договору (05.11.2014) відповідачем - 1 суду не надано.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Частиною першою ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 514 Цивільного кодексу України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем не було належним чином обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Договору, стороною якого позивач не є, оскільки вказаний Договір не змінює розміру зобов'язань позивача, а також не створює для нього нових зобов'язань.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання Договору недійсним, отже позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Згідно з п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у цій справі повинно бути покладено на позивача.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг покласти на позивача.

Повне рішення складено 21.12.2015.

Суддя О.В. Нечай