РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015Справа №910/27354/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОТЕХПЛАСТ" в особі голови ліквідаційної комісії Лобачова Ігоря Анатолійовича

до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК"

про визнання недійсним кредитного договору

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Романюк Р.Г. (довіреність № 279 від 04.12.2015)

від відповідача: Боднарук П.М. (довіреність № 81 від 11.09.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОТЕХПЛАСТ" в особі голови ліквідаційної комісії Лобачова Ігоря Анатолійовича звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" про визнання недійсним з моменту укладення Кредитного договору № 179/12-KL від 20 липня 2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОТЕХПЛАСТ" зі змінами, внесеними на підставі додаткових угод та договорів про внесення змін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначений договір суперечить вимогам чинного законодавства України та є недійсним, оскільки його було укладено в іноземній валюті за відсутності у банка обов'язкової індивідуальної ліцензії НБУ, в договорі не було погоджено відповідальність банку за розголошення банківської таємниці та відповідальності банку за порушення договірних зобов'язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі 910/27354/15, розгляд справи призначено на 10.11.2015.

09.11.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 05.11.2015).

У поданому відзиві відповідач зазначає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти. Також відповідач зазначає, що посилання на відсутність у кредитному договорі умов про відповідальність банку за розголошення банківської таємниці як на підставу для визнання договору недійсним є необґрунтованим, оскільки така відповідальність банку передбачена чинним законодавством України. Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 10.11.2015 представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, позивач витребуваних судом документів не надав.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.11.2015 розгляд справи відкладено на 08.12.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

07.12.2015 через канцелярію суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. судом оголошено перерву до 17.12.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

09.12.2015 р. через канцелярію суду від відповідача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

17.12.2015 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові заперечення на відзив відповідача, у яких останній зазначає, що операції з видачі кредитів в іноземній валюті потребують отримання індивідуальної ліцензії НБУ, а тому вважає, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним.

У судовому засіданні 17.12.2015 р. представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання позивачу можливості ознайомитися з матеріалами справи та документами, поданими відповідачем.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, надав усні пояснення по справі.

Суд відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Однак, за висновками суду, наявні в матеріалах справи документи достатні для її розгляду.

Крім того, позивач ознайомлювався з матеріалами справи 11.12.2015 р., і після ознайомлення з матеріалами справи жодних документів від відповідача не надходило.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 17.12.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.07.2012 року між Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" (далі - кредитодавець, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОТЕХПЛАСТ" (далі - позичальник, боржник) укладено кредитний договір № 179/12-KL (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, встановлених цим Договором та чинним законодавством України, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього Договору.

Протягом строку дії договору сторонами укладено ряд додаткових угод та договорів про внесення змін до кредитного договору № 179/12-KL, а саме: Додаткова угода №1від 04.12.2012, Додаткова угода № 2 від 21.01.2013, Додаткова угода № 3 від 09.09.2013 р., Договір про внесення змін № 4 від 07.10.2013, Договір про внесення змін № 5 від 06.11.2013 р., Договір про внесення змін №6 від 18.11.2013, Договір про внесення змін № 7 від 06.12.2013, Договір про внесення змін № 8 від 16.12.2013, Договір про внесення змін № 9 від 27.12.2013, Договір про внесення змін № 10 від 03.01.2014, Договір про внесення змін №11 від 07.02.2014, Договір про внесення змін № 12 від 04.03.2014 р, Договір про внесення змін № 13 від 07.04.2014, Договір про внесення змін № 14 від 30.04.2014, Договір про внесення змін № 15 від 22.06.2014, Договір про внесення змін № 16 від 18.07.2014, Договір про внесення змін №17 від 16.06.2014, Договір про внесення змін № 18 від 24.09.2014, Договір про внесення змін №19 від 30.10.2014 р.

Згідно з п. 1.2 Договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії, в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим Договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору (в редакції Договору про внесення змін № 15 від 22.06.2014) максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 3 920 000,00 доларів США. Зниження максимального ліміту кредитної лінії не встановлюється.

Положеннями п. 7.6 Договору встановлено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як вбачається з банківських виписок по рахунку позивача, належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідачем було перераховано позивачу кредитні кошти на виконання умов кредитного договору та додаткових угод до нього.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує, що кредитний договір № 179/12-KL від 20.07.2012 підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- відповідач не мав права надавати кредит у доларах США у зв'язку з відсутністю індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій;

- положення Кредитного договору не містять посилань на відповідальність банку за розголошення банківської таємниці;

- кредитний договір не містить положень про відповідальність банку за невиконання чи неналежне виконання (порушення) умов кредитного договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 179/12-KL від 20.07.2012, а відтак між сторонами склалися кредитні відносини, які регулюються нормами параграфу 2 Розділу ІІІ Книги п'ять Цивільного кодексу України.

У силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до п. 2 ст. 198 ГК України, грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі ст. 345 ГК України, кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик, незалежно від виду валюти, є банківськими кредитними операціями, які здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено поняття "банківської ліцензії"; це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Таким чином, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних банківських операцій необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів в іноземній валюті перевищують встановлені законодавством межі. Однак, станом на дату укладення спірного кредитного договору межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті не були законодавчо визначені.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або одержувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії, а за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, станом на момент укладення спірного договору у відповідача була банківська ліцензія № 244 від 27.11.2011 р. на право надання банківських послуг, визначених частиною третьої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та письмовий дозвіл Національного банку України № 244-1 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до дозволу, зокрема, на право здійснювати операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Крім того, 30.08.2012 р. відповідачем отримано Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій від 30.08.2012 р. № 244-2.

Разом з тим, суд зазначає, що відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не дає підстав для визнання недійсним Кредитного договору, у якому міститься положення про видачу кредиту у іноземній валюті та сплату відсотків за користування іноземною валютою. Відсутність у необхідних випадках відповідних індивідуальних ліцензій може бути підставою лише для застосування до учасників валютних відносин передбачених законодавством України певних заходів відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що на момент укладення кредитного договору № 179/12-KL від 20.07.2012 у відповідача були наявні всі дозвільні документи, які надавали йому право здійснювати операції з валютними цінностями (в тому числі, надавати в кредит грошові кошти в іноземній валюті та отримувати такі кошти від відповідача в якості погашення кредиту).

Крім того, суд зазначає, що позиція про те, що операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії, викладена у листі Національного банку України №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 р. «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті».

Таким чином, твердження позивача про відсутність у відповідача прав на надання кредиту в іноземній валюті є необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами.

Крім того, як на підставу для визнання кредитного договору № 179/12-KL від 20.07.2012 недійсним позивач посилається на відсутність у Договорі положень про відповідальність банку за невиконання договірних зобов'язань та відповідальність за розголошення банківської таємниці.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам кредитного договору, як господарського, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2008 у справі № 22/268).

Судом встановлено, що сторони, укладаючи Кредитний договір № 179/12-KL від 20.07.2012 погодили всі істотні умови для даного виду, зокрема погоджено суму кредиту, строки повернення кредитних коштів, строк дії договору, розміри процентів та порядок їх сплати. Жодних заперечень щодо умов кредитних договорів при їх укладенні з боку позивача не було.

Посилання позивача на відсутність в спірному кредитному договорі такої умови, як відповідальність банку за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань та відповідальність за розголошення банківської таємниці, є безпідставними, оскільки такі умови не є істотними умовами кредитного договору.

Також суд зазначає, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Згідно з положеннями ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків.

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Органи державної влади, юридичні та фізичні особи, які при виконанні своїх функцій, визначених законом, або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали в установленому законом порядку інформацію, що містить банківську таємницю, зобов'язані забезпечити збереження такої інформації, не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб.

У разі заподіяння банку чи його клієнту збитків шляхом витоку інформації про банки та їх клієнтів з органів, які уповноважені здійснювати банківський нагляд, збитки відшкодовуються винними органами.

Отже, чинним законодавством України передбачено порядок збереження банківської таємниці та відповідальність за виток інформації, що є банківською таємницею.

Суд зазначає, що відповідно до положення п. 7.8 Договору, з усіх питань, які не врегульовані цим кредитним договором, сторони керуються чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України, а відтак не довів наявності підстав, в силу яких Кредитний договір 179/12-KL від 20.07.2012 може бути визнаний недійсним.

Водночас, судом встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОТЕХПЛАСТ" в особі голови ліквідаційної комісії Лобачова Ігоря Анатолійовича до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" про визнання недійсним з моменту укладення Кредитного договору № 179/12- KL від 20.07.2012 зі змінами, внесеними на підставі додаткових угод та договорів про внесення змін.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21.12.2015 р.

Суддя С.О. Турчин