РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015Справа №910/29106/15

За позовом Державного науково-дослідного інституту інформатизації та моделювання економіки

до приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення 61 000,00 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники сторін:

Від позивача Шаповалов Д.В.(дов. від 11.12.2015)

Від відповідача не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 61 000,00 грн., у зв'язку з неналежним виконанням умов договору № 1/14 від 01.04.2014 про надання послуг зберігання обладнання.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.11.2015 порушено провадження у справі №910/29106/15 та призначено до розгляду на 17.12.2015.

Представник позивача з'явився в судове засідання 17.12.2015, надав пояснення по суті справи позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 17.12.2015 не з'явився, витребувані судом докази не подав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Місцезнаходження відповідача за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, адреса підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Ухвала суду від 19.11.2015 отримана відповідачем 23.11.2015, що підтверджується відміткою на звороті ухвали та повідомленням про вручення поштового відправлення № 02 6 (в матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засіданні складено протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши думку представника позивача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 між ДЕРЖАВНИМ НАУКОВО-ДОСЛІДНИМ ІНСТИТУТОМ ІНФОРМАТИЗАЦІЇ ТА МОДЕЛЮВАННЯ ЕКОНОМІКИ (далі - позивач) та ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ» (далі відповідач) було укладено Договір № 1/14 про надання послуг з зберігання обладнання (далі - Договір), відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу право на розміщення телекомунікаційного обладнання у власних приміщеннях з метою його подальшого зберігання за адресою: м. Київ, бульвар Дружби народів, буд. 38.

Згідно з п. 3.1. договору вартість послуг зберігання телекомунікаційного обладнання визначається спільно сторонами та зазначається в додатку 2 до договору.

Відповідно до п. 1.2 додатку 2 до договору з початку платного зберігання телекомунікаційного обладнання плата за місяць послуг збереження телекомунікаційного обладнання становить 16 500,00 грн., в тому числі ПДВ 2 750,00 грн.

Згідно з п. 1.3 датою початку платного зберігання телекомунікаційного обладнання сторони погодили вважати дату підписання Договору.

Відповідно до п. 7.1 договору останній набув чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2014 року.

Згідно з п. 7.2 Договору термін дії договору може бути продовжено чи переглянуто за взаємною згодою сторін. У разі відсутності попередження жодної зі сторін про бажання розірвати Договір за 1 місяць до кінця терміну його дії, Договір вважається таким, дія якого подовжена на таких же умовах на наступний рік.

Як свідчать матеріали справи, позивач виконав свої зобов'язання за договором в повному обсязі та надав відповідачу право на розміщення телекомунікаційного обладнання у власних приміщеннях з метою його подальшого зберігання згідно Договору, що підтверджується підписаними сторонами актами про надання послуг з розміщення телекомунікаційного обладнання, зокрема:

- актом № 92 від 30.06.2015;

- актом № 112 від 31.07.2015;

- актом № 136 від 31.08.2015;

- актом № 152 від 30.09.2015.

Таким чином, у період червня - вересня 2015 року, зокрема, було надано послуг з розміщення телекомунікаційного обладнання на суму 66 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 11 000,00 грн.

Отже, позивач належним чином виконував умови Договору.

Відповідно до п. 3.7 Договору відповідач здійснює оплату послуг шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача до 25 числа місяця, за який здійснюється плата на підставі виставленого позивачем рахунку, якщо сторони не домовляться про інше.

Відповідно до п. 6.1.1 договору відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Проте, відповідач за надані послуги сплатив лише частково - 5 000,00 грн. за червень 2015 року.

Таким чином, станом на момент звернення до суду розмір заборгованості відповідача за отримані послуги згідно з Договором складає 61 000 грн. 00 коп.

Відповідач не заперечив факт наявності заборгованості перед позивачем.

Отже, в порушення умов договору та чинного законодавства України відповідач не оплатив зберігання телекомунікаційного обладнання і станом на день розгляду справи основна заборгованість відповідача перед позивачем за договором склала 61 000,00 грн.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

В силу положень ч.1 ст.946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Отже, факт несплати відповідачем позивачу винагороди за зберігання товару належним чином доведений, а також доведений обов'язок відповідача оплатити позивачу винагороду за зберігання товару, що дає суду підстави задовольнити позов позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 61 000,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного науково-дослідного інституту інформатизації та моделювання економіки задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 7, ) на користь Державного науково-дослідного інституту інформатизації та моделювання економіки (01014, м. Київ, бульвар Дружби Народів, буд. 38, ) основний борг в розмірі 61 000(шістдесят одна тисяча) грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 1218(одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

3. Видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

5. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 23.12.2015