ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа № 922/4649/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Слободін М.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № ББУ/ПУ44/ВП/15 від 20.02.2015р.)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 15 від 05.05.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОМАШИНА", м. Харків (вх. №5078 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 12.10.2015р. у справі № 922/4649/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ", м. Павлоград, Дніпропетровська область

до Публічного акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОМАШИНА", м. Харків

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.10.2015р. по справі № 922/4649/15 (суддя Хотенець П.В.) позов задоволено повністю. Визнано недійсним пункт 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОМАШИНА" на користь Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" 24227,33 грн. штрафу за договором № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року та 1827,00 грн. судового збору.

Відповідач з даним рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить рішення господарського суду Харківської області від 12.10.2015р. по справі № 922/4649/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Крім того, відповідач просить стягнути з позивача на свою користь судовий збір в розмірі 2009,71 грн.

Ухвалою суду від 29.10.2015р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.12.2015р. об 11:30 год.

Позивач надав заперечення на апеляційну скаргу (вх. № 16910 від 15.12.2015р.), відповідно до яких вважає рішення суду першої інстанції у даній справі законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та наданих сторонами в підтвердження обставин справи доказів, надану в рішенні суду їх юридичну оцінку, дослідивши матеріали справи та правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення уповноважених представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги та надані на неї заперечення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як свідчать матеріали справи, 10 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" (позивачем, Покупцем) та Публічним акціонерним товариством "ЕЛЕКТРОМАШИНА" (відповідачем, Постачальником) було укладено договір поставки № 14-16/83-КП (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник в порядку та на умовах, передбаченим цим договором, взяв на себе зобовязання поставити у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, в строки, по ціні і за якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі та Специфікаціях, які є невідємними частинами цього Договору (том 1 аркуші справи 9-16).

Даний договір поставки № 14-16/83-КП було укладено сторонами з протоколом розбіжностей від 24 січня 2014 року (том 1 аркуші справи 17-18) та протоколом узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до Договору (том 1 аркуш справи 19-20).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно Специфікації від 16 вересня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП (том 1 аркуш справи 21) відповідач зобовязався поставити позивачу - Публічному акціонерному товариству "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" продукцію відповідними партіями на загальну суму 484546,56 грн., в строки: 30% до 30 жовтня 2014 року; 30% до 25 листопада 2014 року та 40% до 25 грудня 2014 року.

Із матеріалів справи вбачається здійснення поставки відповідачем ПАТ «ЕЛЕКТРОМАШИНА» відповідним партіями і це підтверджується:

- видатковою накладною № 20201 від 28.10.2014р., підписаною уповноваженим представником позивача ОСОБА_3 про отримання продукції, довіреністю на отримання продукції № 220158 від 21.10.2014р. на суму 145867,80 грн. (том 1 аркуші справи 45-46);

- видатковою накладною № 20223 від 25.11.2014р., підписаною уповноваженим представником позивача ОСОБА_3 про отримання продукції, довіреністю на отримання продукції № 220471 від 19.11.2014р. на суму 157275,00 грн. (том 1 аркуші справи 47-48);

- видатковою накладною № РН-20010 від 17.02.2015р., підписаною уповноваженим представником позивача ОСОБА_3 про отримання продукції, довіреністю на отримання продукції № 220939 від 04.02.2015р. на суму 192592,56 грн. (том 1 аркуш справи 49-50).

Матеріалами справи також підтверджується, що позивач оплатив поставлену відповідачем продукцію, чим підтвердив її отримання на суму 145867,80 грн. (29.12.2014р.) та на суму 157275,00 грн. (15.01.2015р. та 20.01.2015р.), про що свідчать наявні у справі виписки з особового рахунку ПАТ «ЕЛЕКТРОМАШИНА» про зарахування коштів (том 1 аркуші справи 51-53).

Звертаючись до господарського суду із позовом про стягнення штрафу в розмірі 24227,33 грн. позивач послався на те, що відповідно до видаткової накладної № РН-20010 від 17 лютого 2015 року (том 1 аркуш справи 22) партія продукції була поставлена відповідачем з порушенням встановленого у договорі строку, а тому відповідач є таким, що порушив зобовязання з поставки продукції і повинен нести відповідальність, передбачену пунктом 6.2. Договору у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості продукції, що поставляється по відповідній специфікації.

В процесі розгляду справи позивач звернувся до суду із клопотанням (вх. № 34802 від 08.09.2015р.) про визнання недійсним пункту 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП, в якому сторони передбачили можливість стягнення штрафних санкцій з постачальника лише за умови сплати покупцем 100% вартості отриманої продукції.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначив, що стягнення штрафу поставлене в залежність від події, яка повинна настати, або не настати. Відповідно до частин 1, 2 статті 212 Цивільного кодексу України правочини, щодо яких правові наслідки повязують з настанням певної обставини нерідко називають "умовними правочинами", маючи під ними на увазі правочини, щодо яких виникнення, припинення або видозміни цивільних прав і обовязків повязані з настанням певної події. При цьому вказана подія має відповідати двом вимогам: вона ще тільки має настати в майбутньому; ще невідомо точно, настане вона чи ні. Частинами 3, 4 статті 212 Цивільного кодексу України передбачені засоби запобігання недобросовісному сприянню настання умови або створенню перешкод для настання умови з боку учасників правочину. В спірному пункті протоколу узгодження розбіжностей сторони застосували приписи статті 212 Цивільного кодексу України про правочини, щодо яких правові наслідки повязуються з настанням певної обставини, але відповідно до глави 49 Цивільного кодексу України, штрафні санкції відносяться до способів забезпечення виконання зобовязання. Фактично, в протоколі узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП сторони обумовили самостійний вид наслідків невиконання або неналежного виконання зобовязань, що не відповідає вимогам законодавства і не підлягає застосуванню в частині визначення способів забезпечення виконання зобовязання.

Розглянувши вказаний спір по суті, приймаючи рішення про задоволення позову щодо стягнення суми штрафу в сумі 24227,33 грн. на підставі пункту 6.2. Договору та визнаючи пункт 6.9. протоколу узгодження розбіжностей від 20.03.2014р. до договору № 14-16/83-КП від 10.01.2014р. недійсним, господарський суд послався на те, що приписи статті 212 Цивільного кодексу України, які передбачені сторонами в зазначеному пункті протоколу узгодження розбіжностей, не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути застосовані в частині визнання способів забезпечення виконання зобовязання.

Однак з даним висновком не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції та вважає його помилковим, з огляду на таке.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже наведеними нормами встановлено принцип свободи договору. Такий принцип полягає, насамперед, у свободі укладення договору і визначенні його умов. Свобода договору виявляється, зокрема, у наданні сторонам договору широкого розсуду при визначенні конкретних його умов.

За статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено неустойку, штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, пунктом 6.2. Договору поставки сторони передбачили, що у разі не поставки (недопоставки) продукції в строки, передбачені Договором або відповідною специфікацією, постачальник сплачує Покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості продукції, що поставляється по відповідній специфікації.

Як зазначає відповідач (Постачальник за Договором) і це не спростовано позивачем, продукція за умовами даного Договору поставлялась Покупцю за власні кошти, а оплата повинна була здійснюватись Покупцем з відстрочкою в 30 календарних днів після поставки, тому сторони на підставі статей 6, 627 Цивільного кодексу України, керуючись принципом свободи договору, правомірно визначили у пункті 6.9 протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП, що стягнення штрафних санкцій з постачальника можливе за умови сплати покупцем 100% вартості отриманої продукції. Отже, зазначений пункт пов'язаний із настанням факту оплати поставленої продукції, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Доказів на підтвердження виконання позивачем пункту 6.9 протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП, тобто сплати вартості отриманої продукції за видатковою накладною № 20010 від 17.02.2015р., матеріали справи не містять, а тому відповідальність у вигляді сплати штрафу (пункт 6.2. Договору) за прострочення поставки продукції на суму 192592,56 грн. в даному випадку не може бути застосована до відповідача.

Натомість, як обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі, Договір поставки № 14-16/83-КП виконувався сторонами протягом 2014 року без жодних зауважень щодо умов поставки та оплати продукції. Поставка продукції за Договором на суму 192592,56 грн. за видатковою накладною № 20010 від 17.02.2015р., яка за твердженнями позивача була здійснена з порушенням строків поставки, самим же позивачем і не оплачена, та була стягнута в судовому порядку за рішенням господарського суду Дніпропетровської області № 904/5833/15 від 06.08.2015р., на виконання якого 25.08.2015р. видано відповідний наказ (том 1 аркуш справи 54). Доказів сплати продукції за цією накладною позивач суду при розгляді даної справи для огляду також не представив.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою частинами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно пункту 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З урахуванням фактичних обставин справи колегія суддів вважає, що спірний пункт 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП відповідає вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасників цього правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір вчинено у формі, встановленій законом.

Враховуючи викладене, а також те, що сторони пунктом 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП передбачили відповідальність за неналежне виконання Постачальником своїх зобовязань за договором, зміст якого не тільки не суперечить, але й узгоджується із зазначеними вище приписами господарського та цивільного законодавства, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання вказаного пункту 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей недійсним.

Проте, у вирішенні даного спору господарський суд першої інстанції не надав всім цим обставинам належної правової оцінки та неправильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права (статті 203, 212, 215 Цивільного кодексу України), що призвело до помилкових висновків про визнання недійсним пункту 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП та відповідно стягнення штрафу на підставі пункту 6.2. Договору поставки.

Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин статті 212 Цивільного кодексу колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зазначена стаття стосується лише обставин, щодо яких правові наслідки повязується з настанням певних обставин, які не залежать від волі сторін договору. Тобто, норми цієї статті поширюються на зовнішні обставини, наявність чи відсутність яких не залежить від волевиявлення сторін.

Натомість пунктом 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП сторони закріпили своє волевиявлення щодо порядку виконання своїх договірних зобовязань відносно поставки, оплати товару та відповідальності за порушення умов Договору, яке цілком залежить від належного дотримання позивачем розрахункової дисципліни.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не навів у клопотанні (вх. № 34802 від 08.09.2015р.) про визнання недійсним пункту 6.9. Протоколу узгодження розбіжностей від 20 березня 2014 року до договору поставки № 14-16/83-КП, жодних фактичних обставин, з якими закон повязує визнання спірного пункту недійсним на момент укладення договору і настання відповідних наслідків, а також не обґрунтував в чому саме полягає неправомірність дій сторін при визначенні цієї умови Договору та яким нормам чинного законодавства не відповідає оспорюваний ним пункт.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи всі вищезазначені обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання оспорюваної умови правочину недійсною ані з підстав, що зазначені у клопотанні позивача, ані з мотивів, що наведені в оскаржуваному у рішенні суду. Доводи скаржника спростовують заявлені у позові та клопотанні позивача вимоги та висновки господарського суду щодо недійсності спірного пункту угоди, ґрунтуються на нормах закону та відповідають практиці їх застосування, тому апеляційна скарга задовольняється судом апеляційної інстанції у повному обсязі, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового рішення, яким у позові повинно бути відмовлено.

Частинами 4, 6 статті 49 Господарського процесуального кодексу України (зі змінами) передбачено, що стороні, на користь якої відбулось рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони; якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 10 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі скасування або зміни рішення у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат.

Задовольняючи вимоги апеляційної скарги відповідача у повному обсязі, колегія суддів з урахуванням зазначених процесуальних норм вирішила відшкодувати понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги за рахунок позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктом 4 статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОМАШИНА", м. Харків задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.10.2015р. у справі № 922/4649/15 скасувати та прийняти нове рішення.

У позові відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Леніна, 76, розрахунковий рахунок 2940 у ПАТ "ПУМБ", МФО 334851, ) на користь Публічного акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОМАШИНА" (61016, м. Харків, вул. Муранова, 106, розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у ПАТ "Мегабанк", м. Харків, МФО 351629, ) 2009,71 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Слободін М.М.