РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015Справа № 910/27699/15

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта»

про стягнення 39 201, 37 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю № 735 від 19.03.2015 р.;

від відповідача: Ніколаєв В.В. за довіреністю № ГО-15/135 від 01.09.2015 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - відповідач) про стягнення 39 201, 37 грн. Також позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» було укладено Договір купівлі-продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р., відповідно до умов якого позивач отримав право вимоги до боржників щодо сплати суми заборгованості за заподіяння шкоди страхувальникам, зокрема, право вимоги за страховим випадком від 09.01.2013 р. - дорожньо-транспортною пригодою за участю автомобіля «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4, та автобусу «Богдан А09202», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/27699/15, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», розгляд справи призначено на 17.11.2015 р.

09.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву № Г0401/4667 від 04.11.2015 р., відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки вважає, що згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України не передбачено переуступлення права вимоги від особи, яка набула таке право за законом в порядку переходу права вимоги. Також, відповідач зазначає, що позивачем було порушено вимоги ст. 516 Цивільного кодексу України та не повідомлено письмово відповідача про заміну кредитора у зобов'язанні. Разом з тим, відповідач стверджує, що укладений між позивачем та ТДВ «Страхова компанія «Провіта» Договір від відступлення права вимог за своєю правовою природою є договором факторингу, тоді як відповідно до вимог чинного законодавства України страхові компанії не можуть здійснювати операції по факторингу. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не надано доказів про встановлення судом вини особи, відповідальність якої застрахована у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, тобто доказів виникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки довідка ДАІ жодним чином не встановлює вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, оскільки вина встановлюється лише в судовому порядку при притягненні винної особи до адміністративної відповідальності або кримінальної відповідальності.

11.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АВ № 9317140 страховою компанією є АТ «СГ «ТАС», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 0, 00 грн., строк дії поліса з 03.10.2012 р. по 02.10.2013 р.

17.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 01.12.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 22.12.2015 р.

У судове засідання 22.12.2015 р. представник третьої особи не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третіх особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 22.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2012 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник, вигодонабувач) було укладено Договір № 17-50-5802449 добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір) щодо автомобіля «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Згідно з п. 2 Договору до страхових випадків віднесено «Пошкодження ТЗ», безумовна франшиза за яким складає 0,2%.

За умовами п. 6.4.1. Договору «Пошкодження ТЗ» означає пошкодження або знищення ТЗ (ДО) внаслідок, зокрема, дорожньо-транспортної пригоди - події, що сталась під час руху транспортних засобів, внаслідок якої загинули або отримали поранення люди чи завдані матеріальні збитки.

Відповідно до п. 4.3. Договору визначено: «Ремонт на спеціалізований СТО» - ні.

В силу п. 6.9. Договору, в разі страхування ТЗ за опцією « Ремонт на спеціалізований СТО» - ні, п. 4.3. Договору, розмір страхового відшкодування визначається згідно рахунку акцептованої страховиком СТО - у разі перерахування коштів на таке СТО, або згідно звіту автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, нанесеного власнику ТЗ.

Пунктом 12.17. Договору передбачено, що здійснення виплати страхового відшкодування проводиться у спосіб, обраний страхувальником (вигодонабувачем):

- шляхом виплати готівки з каси страховика;

- шляхом перерахування коштів на рахунок, вказаний у заяві на виплату страхового відшкодування;

- шляхом оплати рахунків СТО за відновлювальний ремонт ТЗ та рахунків на купівлю деталей, вузлів, агрегатів, що підлягають заміні.

Відповідно до п. 5.1. Договору територією дії Договору є Україна.

Строк дії Договору складається з наступних періодів дії: з 02.12.2012 р. по 01.03.2013 р., з 02.03.2013 р. по 01.06.2013 р., з 02.06.2013 р. по 01.09.2013 р., з 02.09.2013 р. по 01.12.2013 р. (п. 5.2. Договору).

Як зазначає позивач, 09.01.2013 р. о 19 год. 50 хв. у місті Донецьку відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автобусу «Богдан А09202», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5, через те, що останній порушив правила ПДР та здійснив зіткнення із застрахованим ТДВ «Страхова компанія «Провіта» автомобілем «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Відповідно до Полісу АВ № 9317140 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автобуса «Богдан А09202», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у АТ «СГ «ТАС» на строк з 03.10.2012 р. по 02.10.2013 р. з встановленим розміром франшизи - 0, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

За змістом Довідки № 9143342 про дорожньо-транспортну пригоду, автомобіль «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження передньої лівої частини.

18.01.2013 р. СПД-ФО ОСОБА_6 на замовлення ТДВ «Страхова компанія «Провіта» було складено Висновок автотоварознавчого дослідження № 45/13-01, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП складає 39 541, 37 грн.

21.01.2013 р. страхувальник звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Провіта» із заявою про виплату страхового відшкодування.

ТДВ «Страхова компанія «Провіта» було затверджено Страховий акт № 50-11638/1, на підставі якого було вирішено виплатити страхове відшкодування в сумі 39 201, 37 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі платіжного доручення № 59058 від 14.02.2013 р. ТДВ «Страхова компанія «Провіта» виплатило 39 201, 37 грн. із призначенням платежу: «Виплата страхового відшкодування зг.д/с№17/50-5802449 від 30.11.12р. , та Ст. Акту 50-11638/1, для зарах.на к/НОМЕР_4 ОСОБА_4, іпн. НОМЕР_3. Без ПДВ».

10.09.2014 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» (продавець) та позивачем (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу прав на регресні вимоги, відповідно до п. 3.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на регресні вимоги, які включають в себе регресні справи (перелік яких міститься у Додатку № 1 до цього Договору), а покупець приймає такі регресні вимоги та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що загальна кількість регресних справ зазначається у Додатку № 1.

Згідно з п. 5.1. Договору купівлі-продажу від 10.09.2014 р., винагорода в якості вартості прав на регресні вимоги сплачується у національній валюті України та складає 93 880, 00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 5.2. Договору купівлі-продажу від 10.09.2014 р., покупець сплачує винагороду протягом 10 (десяти) банківських днів з дня укладення та підписання сторонами даного договору шляхом внесення коштів на рахунок продавця наданий у даному договорі.

Згідно з п. 9.1. Договору купівлі-продажу від 10.09.2014 р., даний договір починає діяти в дату підписання договору та укладений на невизначений строк.

Відповідно до додатку № 1 до Договору купівлі - продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р., до позивача, зокрема, перейшло право на регресні вимоги до ОСОБА_8

12.09.2014 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», як продавцем, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як покупцем, було укладено додаткову угоду до Договору купівлі-продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р., якою сторони домовились внести зміни до п. 1.4. ст. 1. «визначення» та викласти її в наступній редакції: «регресні вимоги» - права вимоги до боржників щодо сплати суми заборгованості за заподіяння шкоди страхувальникам/потерпілим/страховику як в порядку регресу, суброгації, так і в іншому порядку відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи вказані обставини позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Без належних та допустимих доказів вини страхувальника відповідача у скоєнні ДТП, на відповідача не може бути покладено обов'язок зі сплати страхового відшкодування.

Разом з тим, в даному випадку в матеріалах справи відсутнє судове рішення, яким фізичну особу ОСОБА_5 визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Так, слід враховувати, що відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (презумпція невинуватості).

Згідно зі ст. 221 КУпАП виключно судами розглядаються справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124 КУпАП (Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна).

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 248 КУпАП передбачено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (ч. 1 ст. 283 КУпАП).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, лише суд загальної юрисдикції в даному випадку наділений повноваження встановлювати наявність (відсутність) вини будь-якої особи у вчиненні ДТП.

У свою чергу, довідка ДАІ, складена за результатами оформлення ДТП, не є належним доказом вини.

Відповідно до п. 1.2 Порядку видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 04.07.2011 р. № 389 довідка про дорожньо-транспортну пригоду - це документ затвердженої цим наказом форми, який містить відповідну інформацію про оформлену за участю працівників Державтоінспекції МВС дорожньо-транспортну пригоду та її учасників.

Такими чином, Довідка про ДТП є попереднім документом, який передається до суду з матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позовні вимоги у даній справі заявлені без належних на те правових та фактичних підстав.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки позивачем не представлено належних та допустимих доказів вини страхувальника відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака