КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа№ 910/20345/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача (за первісним позовом): Козленко О.В. - представник;

Від відповідача (за первісним позовом): не з'явився;

Від третьої особи на стороні позивача (за первісним позовом): не з'явився;

Від третьої особи на стороні відповідача (за первісним позовом): Новиков О.Є.- представник.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015

у справі № 910/20345/15 (суддя Андреїшина І.О.)

За первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Неос Банк";

на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа"

про стягнення 133 811 976,30 грн.

За зустрічним позовом Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

на стороні відповідача за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство "Неос Банк"

на стороні позивача за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа"

про визнання припиненими правовідносин за договором поруки.

ВСТАНОВИВ:

07.08.2015 Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 133 811 976,30 грн.

02.09.2015 Спільне Українсько-Французького підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулося з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання припиненими зобов'язаннями за договором поруки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 в задоволенні первісного позову було відмовлено повністю, зустрічний позов було задоволено повністю.

Рішенням було визнано припиненими з 05.01.2015 правовідносини за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Банк Кіпру" та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю судовий збір у розмірі 1218 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач (за первісним позовом) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

у справі № 910/20345/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 26.11.2015.

24.11.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача (за первісним позовом) надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач (за первісним позовом) просив рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/20345/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк" без задоволення, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Від представника третьої особи на стороні відповідача (за первісним позовом) 26.11.2015 через відділ документального забезпечення суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому третя особа просила рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі №910/20345/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк" без задоволення, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича було відкладено на 08.12.2015.

30.11.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача (за первісним позовом) надійшли додаткові пояснення, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

Від представника третьої особи на стороні відповідача (за первісним позовом) 01.12.2015 через відділ документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

В судове засідання, призначене на 08.12.2015, повноважний представник третьої особи на стороні позивача (за первісним позовом) не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 15.12.2015.

В судовому засіданні 15.12.2015 учасники процесу надали свої пояснення по справі.

Представники відповідача (за первісним позовом) та третьої особи на стороні позивача (за первісним позовом) у вказане судове засідання не з'явилися, причини неявки суду невідомі.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвали Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 № 910/20345/15 були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача (за первісним позовом) та третьої особи на стороні позивача (за первісним позовом).

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

12.10.2010 між Публічним акціонерним товариством „Банк Кіпру" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Основа" (позичальник) укладено Кредитний договір № 14-694/2010, предметом якого є надання банком позичальнику у тимчасове користування грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на умовах: сума кредиту - 1500000 дол США 00 центів; строк користування кредитом - з 12.10.2010 по 11.10.2012 (включно); процентна ставка за користування кредитом - LIBOR (1M)+10,5% процентів річних за строковою заборгованістю та LIBOR (1M)+15,5% процентів річних у разі порушення позичальником строків повернення заборгованості за цим Договором.

Згідно з п. 2.3 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, надання кредиту здійснюється банком шляхом конвертації кредитних коштів в національну валюту з подальшою оплатою платіжних документів позичальника після надання позичальником відповідних платіжних та підтверджуючих документів.

В пункті 2.4 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, датою надання кредиту є дата перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника.

Повернення кредиту здійснюється позичальником у валюті кредиту шляхом безготівкового перерахування відповідної суми коштів на позичковий рахунок № 3001, відкритий у Публічному акціонерному товаристві „Банк Кіпру" (п. 2.5 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010).

У відповідності з п. 2.6 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, датою повернення кредиту вважається дата надходження відповідної грошової суми, що позичалася, на рахунок, визначений у п. 2.5 цього Договору.

Згідно з п. 2.7 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 сторони погодили наступну черговість погашення позичальником заборгованості: у першу чергу підлягає сплаті прострочена заборгованість за нарахованими процентами разом з неустойкою (штрафом, пенею); у другу чергу підлягають сплаті нараховані проценти, строк сплати яких ще не сплинув; у третю чергу підлягає сплаті прострочена заборгованість за кредитом; у четверту чергу підлягає сплаті строкова заборгованість за кредитом.

Згідно з п. 2.8 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, банк встановлює графік погашення заборгованості за наданим кредитом у відповідності до Додатку № 1 до цього Договору, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Пунктом 2.10 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно 21 числа кожного місяця за період з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця на фактичні залишки заборгованості по кредиту за фактичний час користування кредитом. При розрахунку сплати за нарахованими процентами приймається рік рівний 365/366 календарних днів, в місяці враховується фактична кількість календарних днів.

Відповідно до п. 2.11 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, нараховані проценти позичальник сплачує щомісячно до 27 числа кожного місяця.

Згідно з п. 3.2.5 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, позичальник зобов'язаний забезпечити повне повернення кредиту та процентів за користування ним, а також сплату неустойки (штрафу, пені) за цим Договором в строк по 11.10.2012.

Позичальник зобов'язаний здійснювати щомісячну сплату нарахованих процентів у строки та у порядку, що зазначені у п. 2.11 цього Договору (п. 3.2.6); здійснювати повернення кредиту у строки, що встановлюються відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, зазначеного у Додатку № 1 до цього Договору. (п. 3.2.7).

Додатковими угодами до Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, які укладалися між сторонами вносились зміни та доповнення до вказаного Кредитного договору.

Додатковою угодою № 3 від 27.09.2015 сторони погодили викласти п. 1.1.2 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 у редакції: "строк користування кредитом встановлюється з 12.10.2010 по 11.10.2017 (включно)".

Додатковою угодою № 11 від 09.07.2012 сторони визначили, що сума кредиту складає 4 465 000,00 доларів США.

Додатковою угодою № 14 від 23.04.2013 сторони виклали Додаток № 1 до Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 (Графік повернення кредитної заборгованості) у новій редакції, визначивши дату та розмір погашення кредиту.

Відповідно до пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за умовами кредитного договору банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Позивач за первісним позовом в своїх поясненнях зазначив, що Публічне акціонерне товариство „Банк Кіпру" належним чином виконало свій обов'язок за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 надавши кредит позичальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Основа", що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів за період з 09.11.2010 по 22.10.2012 та копіями банківських виписок за період з 12.10.2010 по 15.09.2015.

Однак, починаючи з 21.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа" не в повному обсязі здійснювало повернення кредиту та не повністю сплачувало відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим у позичальника за Кредитним договором виникла прострочена заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом.

З наявного в матеріалах справи первісного позову розрахунку вбачається, що у Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа" виникла заборгованість за кредитом у загальному розмірі 4 370 742,70 доларів США, яка станом на 17.07.2015 складається із простроченої заборгованості у розмірі 1 870 342,70 доларів США (виникла до 27.06.2015, відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, викладеному у Додатковій угоді № 14) та строкової заборгованості у розмірі 2 500 400,00 доларів США за період з 27.06.2015 по 11.10.2017 (відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, викладеному у Додатковій угоді № 14).

Вказаний розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 станом на момент розгляду в апеляційній інстанції не спростований відповідачем за первісним позовом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа".

При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначає, що відповідно до п. 3.2.12 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пені, штраф) незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у випадку, зокрема, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього Договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Відповідно до п. 3.3.7 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплати інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених у п.п. 3.2.11, 3.2.12 цього Договору.

З матеріалів справи, що Публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру" звернулось, зокрема, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" із вимогою від 28.05.2014 про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, в якому, на підставі п. 3.3.7 Кредитного договору, вимагало у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення її банком, повернути строкову заборгованість за кредитом у розмірі 3 750 600,00 доларів США; прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 620 142,70 доларів США; сплатити строкові проценти за користування кредитом у сумі 42 077,57 доларів США; сплатити прострочені проценти за користування кредитом у сумі 239 662,43 доларів США; сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 11 258,88 доларів США; сплатити проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані по дату фактичного погашення заборгованості.

Вказана вимога була отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 343 яка знаходиться в матеріалах справи.

27.09.2011 між Публічним акціонерним товариством „Банк Кіпру" (кредитор) та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (поручитель) укладено Договір поруки № 14-694/2010/П-3, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення Товариством з обмеженою відповідальністю „Основа" зобов'язань, що випливають з Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, укладеного між кредитором та позичальником.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 Договору поруки, змістом зобов'язання є повернення кредиту за кредитним договором в сумі 4 110 000,00 доларів США в строк 11.10.2017 з дотриманням при цьому визначеного кредитним договором порядку сплати періодичних платежів або у випадках, передбачених кредитним договором та/або цим договором, та/або чинним законодавством України; сплата процентів за користування кредитом у розмірі LIBOR (1M)+10,5% за строковою заборгованістю (при цьому, кредитним договором передбачені випадки, коли розмір процентної ставки збільшується на 5% річних і складає LIBOR (1M)+15,5% річних, сплата яких також забезпечується цим Договором), та/або комісій у розмірі, строки та в порядку, що визначені Кредитним договором; сплата можливої неустойки (пені, штрафів) у розмірі, строки та в порядку, що визначні Кредитним договором; відшкодування витрат кредитора, пов'язаних з пред'явленням вимог і отриманням виконання за Кредитним договором, та збитків кредитора, завданих внаслідок порушення позичальником Кредитного договору.

Відповідно до п. 4.1.1 Договору поруки, поручитель зобов'язаний в семиденний строк з дня отримання письмової вимоги кредитора виконати забезпечене порукою зобов'язання шляхом перерахування суми основної (позичкової) заборгованості за кредитом, процентів, комісій, неустойки (пені, штрафів) та інших платежів, а також витрат кредитора, пов'язаних з пред'явленням вимог і отриманням виконання за Кредитним договором, та збитків кредитора, завданих порушенням позичальником своїх обов'язків за Кредитним договором, на рахунки , вказані у вимозі кредитора.

Пунктом 4.1.2 Договору поруки передбачено, що поручитель зобов'язаний у разі невиконання позичальником та/або поручителем забезпеченого порукою зобов'язання, відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники всім своїм майном, на яке згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення.

Додатковою угодою № 2 від 09.07.2012 сторони внесли зміни до п. 2.1 Договору поруки та виклали у його у новій редакції, зазначивши, що змістом зобов'язання, забезпеченого порукою, є повернення кредиту за Кредитним договором в сумі 4 465 000,00 доларів США в строк до 11.10.2017 (кінцевий термін) з дотриманням при цьому визначеного Кредитним договором порядку сплати періодичних платежів або у випадках, передбачених Кредитним договором та/або цим Договором та/або чинним законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Вказана вимога була отримана відповідачем 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 351.

30.09.2014 між Публічним акціонерним товариством "Неос Банк", яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Банк Кіпру", (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" (фактор) укладено Договір факторингу № 13/14-Ф, в порядку та на умовах якого фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 2.2 Договору факторингу № 13/14-Ф, опис, характеристика, осяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього Договору, зазначені у Додатку № 1 до даного Договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору факторингу № 13/14-Ф, права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього Договору. Додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Пунктом 2.4 Договору факторингу № 13/14-Ф передбачено, що у зв'язку з підписання цього Договору фактору передаються права клієнта як кредитора/заставодержателя за договорами забезпечення, що укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржника за основним договором, які передбачені у Додатку № 1 до цього Договору, наступним чином: перехід прав клієнта за договорами забезпечення, зазначеними у п.п. 1.2.2. - 1.2.4 Додатку № 1 до цього Договору, здійснюється на підставі цього Договору без будь-якого додаткового оформлення одночасно з переходом права грошової вимоги за основним договором. Права за договорами забезпечення, зазначеними у п.п. 1.2.2. - 1.2.4 Додатку № 1 до цього Договору переходять до фактора в силу положень законодавства України та цього Договору. Перехід прав клієнта за договорами забезпечення, зазначеними у п. 1.2.1 Додатку № 1 до цього договору, оформлюється окремим договором між фактором та клієнтом.

Згідно п. 3.1 Договору факторингу № 13/14-Ф загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов цього Договору, становить 5 161 613,90 доларів США.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за Договором факторингу № 13/14-Ф Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" передало Публічному акціонерному товариству "Альфа-Банк" право грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" за заборгованістю за кредитом у загальному розмірі 4 370 742,70 доларів США та заборгованістю зі сплати процентів у загальному розмірі 790 871,20 доларів США, а саме: 16 870,59 доларів США строкових процентів та 774 000,61 доларів США прострочених процентів (4 370 742,70 + 790 871,20 = 5 161 613,90), яка виникла у Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 станом на дату укладення Договору факторингу № 13/14-Ф (30.09.2014).

Таким чином, загальний розмір заборгованості зі сплати процентів (строкових та прострочених), нарахованих за користування Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" кредитними коштами за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, станом на 17.07.2015 становить 133 5047,40 доларів США.

Перевіривши надані позивачем за первісним позовом розрахунки заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" по кредиту та заборгованості зі сплати процентів за користуванням кредитом, колегія суддів дійшла висновку, що вони відповідають передбаченим чинним законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованими.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 4 683 461,78 грн. пені, нарахованої у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" своїх зобов'язань в частині повернення кредиту, та 2 989 003,89 грн. пені, нарахованої у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" своїх зобов'язань щодо сплати процентів за користування кредитом, за загальний період нарахування з 18.07.2014 по 17.07.2015.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до частини 1 - 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.1 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 передбачено, що за несвоєчасне повернення кредиту та/або процентів за ним позичальник сплачує банку пеню у розмірі діючої на період прострочення подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Заперечення відповідача за первісним позовом, щодо неправомірності застосування облікової ставки НБУ при нарахуванні пені за неналежне виконання грошового зобов'язання, яке виражене в іноземній валюті є необґрунтованим.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак, вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що грошове зобов'язання може бути виражене як в національній так і в іноземній валюті, а за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання (вираженого в національній чи іноземній валюті) кредитор має право нарахувати та заявити до стягнення пеню, виражену виключно у національній валюті (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

При цьому, чинним законодавством не встановлено будь-яких обмежень щодо визначення розміру пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, вираженого, зокрема, в іноземній валюті, окрім того, яке зазначено у статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", тобто, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, визначення розміру пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виражене в іноземній валюті, із застосуванням облікової ставки НБУ є обґрунтованим та законним, у зв'язку з чим суд вважає твердження відповідача за первісним позовом щодо неправомірності застосування облікової ставки НБУ до іноземної валюти при визначенні розміру пені безпідставними.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа" за кредитом у розмірі 4 370 742,70 доларів США, за процентами за користування кредитом у розмірі 1 33 5047,40 доларів США та пеня у розмірі 7 672 465,68 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та Товариством з обмеженою відповідальністю „Основа" не були спростовані, зокрема, позичальником за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано доказів сплати вказаних грошових коштів та не спростовано їх розміру.

З матеріалів справи вбачається, що Спільне Українсько-Французького підприємство з іноземними інвестиціями „Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 02.09.2015 звернулося до відділу діловодства Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк" про визнання припиненими зобов'язаннями за договором поруки.

Позивач за зустрічним позовом обґрунтовуючи позовні вимоги, вказав на те, що порука Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями „Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, яка виникла на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеним з Публічним акціонерним товариством „Банк Кіпру", припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати припиненими з 05.01.2015 правовідносини за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 4 статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Частинами 1, 3 статті 251 Цивільного кодексу України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За приписами частин й статей 252 та 253 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п. 7.2 Договору поруки, він набуває чинності з моменту (дати) його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до настання однієї з наступних обставин: виконання в повному обсязі (в тому числі дострокове) позичальником зобов'язання, забезпеченого порукою; погашення поручителем у повному обсязі заборгованості позичальника за кредитним договором у порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором; якщо кредитор протягом трьох років з дня настання терміну виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вищевказані умови Договору поруки не свідчать про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 Цивільного кодексу України, частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття "пред'явлення вимоги" та "пред'явлення позову", як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.2.12 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пені, штраф) незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у випадку, зокрема, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього Договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Відповідно до п. 3.3.7 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплати інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених у п.п. 3.2.11, 3.2.12 цього Договору.

Як встановлено судом, Публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру" звернулось до боржника (а також до поручителя) із вимогою від 28.05.2014 про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, в якому, на підставі п. 3.3.7 Кредитного договору, вимагало у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення її банком, повернути строкову заборгованість за кредитом у розмірі 3750600 дол США 00 центів; прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 620142 дол США 70 центів; сплатити строкові проценти за користування кредитом у сумі 42077 дол США 57 центів; сплатити прострочені проценти за користування кредитом у сумі 239662 дол США 43 центи; сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 11258 дол США 88 центів; сплатити проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані по дату фактичного погашення заборгованості.

Вказана вимога була отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 343, та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 351.

Таким чином, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України та пунктом 3.3.7 Кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши вимогу (у тому числі поручителю) про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги (тобто, до 03.07.2014 включно).

Отже, у зв'язку із зміною кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню саме з 04.07.2014.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" звернулось до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" (як поручителя за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Основа" про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010.

Вказана справа була передана за підсудністю Печерському районному суду міста Києва.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03.12.2014, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26.02.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.04.2015, позов задоволено повністю.

Однак, постановою Верховного Суду України від 01.07.2015 рішення Печерського районного суду міста Києва від 03.12.2014, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26.02.2015 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 29.04.2015 скасовано; провадження у справі в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа", Товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Основа" та Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю закрито; в частині позову до ОСОБА_5 справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаній постанові Верховний Суд України зазначив, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд України дійшов висновку, що судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог ПАТ "Альфа-Банк" до ТОВ "Основа", ТОВ "Галицька Основа" та СП "ТОВ "Основа - Солсиф" необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити. Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк", що розгляд його позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "Основа", товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Основа", спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа - Солсиф" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості за договором кредиту віднесено до юрисдикції господарських судів.

Суд наголошує на тому, що у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14 зазначено, що словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя, та саме у встановленому законом порядку.

Тобто, враховуючи положення, зокрема, статті 12 та статті 21 Господарського процесуального кодексу України, кредитор (юридична особа) за кредитним договором, прагнучи стягнути заборгованість позичальника за кредитним договором із поручителя (юридичної особи) на підставі договору поруки, повинен подати позов саме до господарського суду.

Однак, позивачем не надано суду доказів того, що у період з 04.07.2014 по 04.01.2015 він звертався із позовною заявою про стягнення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" за Кредитним договором із поручителя - Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю саме у встановленому законом порядку, тобто до господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що порука, яка виникла на підставі укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк Кіпру" та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Договір поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, є припиненою з 05.01.2015, а отже і правовідносини сторін за нею припинились.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом поряд

Враховуючи вище викладене та виходячи зі змісту Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, на підставі якого виникла заборгованість, та Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" просило суд стягнути грошові кошти у розмірі 133 811 976,30 грн. із Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, припинилась, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 133 811 976,30 грн. не підлягають задоволенню,а тому підлягають скасуванню та прийняттю нового рішення яким позов Публічному акціонерному товариству "Альфа-Банк" задовольнити та стягнути 133 811 976,30 грн. боргу із Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

Що стосується позовних вимог Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання правовідносин за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011 припиненими з 05.01.2015, колегія суддів зазначає, що дане твердження є хибним, з огляду на те, що у зустрічному позові вірно зазначено, повідомлення з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором направлено на адресу Позичальника та Поручителів 28.05.2014, а позов до суду подано у серпні 2014 року.

Тобто в зазначений у зустрічному позові період з 04.07.2014 по 04.01.2015 Банком було подано позов до СП ТОВ «Основа-Солсиф», відповідно в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України правовідносини за договором поруки №14-694/2010/П-З від 27.09.2011р. не є припиненими.

В матеріалах справи наявний АНАЛІЗ застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання опублікований Верховним Судом України, в якому наведена думка стосовно поруки в цілому, а також ч. 4 ст. 559 ЦК.

Так в ЦК України терміни «вимога» і «позов» вживаються у багатьох нормах та в різних значеннях залежно від контексту. У § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК в нормах, якими врегульовано правовідносини з приводу поруки, і, зокрема, у ст. 555 та ч. 4 ст. 559 законодавець одночасно застосовує обидва терміни. Причому у ч. 1 ст. 555 ЦК чітко розмежовано права та обов'язки поручителя, якщо до нього пред'явлено вимоги і в разі пред'явлення до нього позову, що не допускає їх ототожнення або тлумачення як синонімів.

Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК із врахуванням положень ч. 1 ст. 555 цього Кодексу дає підстави стверджувати, що положенням ч. 4 ст. 559 ЦК, зокрема другого речення, кредитору надається право вибору, оскільки термін «вимога» включає в себе і поняття «позову», і допускається можливість попереднього звернення до поручителя саме з «вимогою», зробленою у будь-якій доступній і зрозумілій формі повідомлення. Така «вимога», яка передує «позову», може розцінюватися як надання поручителю можливості добровільно виконати взяті на себе зобов'язання. При зверненні кредитора до поручителя з «вимогою» продовж шести місяців від дня настання строку виконати основне зобов'язання порука не припиняється і кредитор вправі поза межами цього (шестимісячного) строку, але до спливу позовної давності за основною вимогою, пред'явити поручителю «позов» до суду про стягнення суми боргу боржника. Строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК слід обчислювати від дня, коли про порушення свого права довідався або мав довідатися кредитор. Саме з цього часу в нього і виникає право вимагати виконання обов'язку чи то від боржника, чи то від поручителя, чи від них обох солідарно. Спливає позовна давність одночасно і для боржника, і для поручителя на підставі ст. 266 ЦК (зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги).

Згідно з Постановою Пленуму ВСС України 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено: оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15,16 частини другої статті 118 ЦПК при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСС України від 1 березня 2013 року N 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» «... суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий».

Також Постановою Пленуму ВСС України 30.03.2012 №5 зазначено, що договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Отже, враховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, доводи, на які посилається позивач у зустрічному позові, не підтверджуються наявними та обґрунтованими доказами, у зв'язку з тим, що ПАТ «Альфа-Банк» було подано позов до СП ТОВ «Основа-Солсиф» у серпні 2014 року, по даній позовній заяві було винесено рішення в період, вказаний у зустрічному позові (з 04.07.2014р. по 04.01.2015р.), а тому в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України правовідносини за договором поруки МІ4-694/2010/П-З від 27.09.2011р. не є припиненим а тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку задовольняючи зустрічний позов.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Беручи до уваги викладені обставини, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк".

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що апелянтом надано належні та допустимі докази на підтвердження своєї правої позиції, а також наведено переконливі аргументи у відповідності з нормами чинного законодавства, які дають підстави для задоволення вимог апелянта.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 та задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк".

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк" задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 скасувати.

3. Первісний позов Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити повністю.

4.Стягнути з спільного Українсько-Французьського підприємства з іноземними інвестиціями „Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованість в розмірі 133 811 976,30 грн. (03150. м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17; ідентифікаційний код: 20057315), на користь Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк" (01001, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6; ідентифікаційний код: 23494714).

5.Стягнути з Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (03150. м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17; ідентифікаційний код: 20057315) на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (01001, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6; ідентифікаційний код: 23494714) судовий збір в розмірі 73 080,00 грн.

6.В задоволенні зустрічного позову Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" відмовити повністю.

7.Стягнути з Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (03150. м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17; ідентифікаційний код: 20057315) на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (01001, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6; ідентифікаційний код: 23494714) судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

8.Видачу виконавчих документів доручити Господарському суду міста Києва.

9.Матеріали справи № 910/20345/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська