РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Справа № 902/908/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Василишин А.Р.

при секретарі Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" на рішення господарського суду Вінницької області від 07.10.15 р. у справі № 902/908/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" 20505, Черкаська область, Катеринопільський район, смт. Єрки, вул. Леніна, 47

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" 23600, м. Тульчин, Вінницької області, вул. Леніна, 67

про стягнення 243 306, 82 грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 07.10.2015 р. у справі №902/908/15 (головуючий суддя Баранов М.М., суддя Маслій І.В., суддя Яремчик Ю.О.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" про стягнення 243 306, 82 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" 121 653,41 грн. неустойки, 4 866,14 грн. на відшкодування судового збору. В стягненні 121 653,41 грн. неустойки відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Вінницької області від 07.10.2015 р. у справі №902/908/15 Товариство з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 07.10.2015 р. у справі №902/908/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" частково у сумі 1 042 грн. 67 коп. а у задоволенні решти вимог відмовити.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" посилається на ту обставину, що господарський суд Вінницької області порушив норми матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення. Крім того, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки щодо то, що додаткова угода №1 від 04.12.2014 р. стосується лише внесення змін до місця поставки товару, однак не стосується змін до терміну поставки та в кількості товару.

Відтак, апелянт вважає, що якщо сторони у додатковій угоді №1 від 04.12.2014р. не зазначили словосполучення «внести зміни», то це в свою чергу не свідчить про відсутність таких домовленостей, якщо такі зміни випливають із суті укладеної сторонами додаткової угоди та узгоджуються з іншими письмовими доказами.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.11.2015 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

01.12.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" надало Рівненському апеляційному господарському суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" залишити без задоволення, рішення господарського суду Вінницької області від 07.10.2015 р. без змін.

У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, тому просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ТОВ "Катеринопільський елеватор" частково в сумі 1 042 грн. 67 коп., а у задоволенні решти вимог - відмовити.

Керівник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" ОСОБА_3 підтримав позицію представника ОСОБА_2 у повному обсязі.

Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" ОСОБА_1 заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, та надала пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 07.10.15 р. у справі №902/908/15 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 02.06.2014 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" було укладено договір поставки № 4090/к.

Згідно пункту 1.2. договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, відповідач зобов'язався поставити, а позивач прийняти та оплатити товар - насіння соняшнику, ДСТУ - 7011-2009 у кількості 200 т. +/- 5% вартістю 4 000,00 грн. за 1 т., на загальну суму 800 000,00 грн. у строк до 31 жовтня 2014 року.

Відповідно до п. 2.4. договору сторони повинні підписати додаткову угоду, що встановлює остаточну ціну товару за цим договором, не пізніше 01.01.2015 року. У разі не підписання сторонами додаткової угоди про остаточну ціну товару в термін до 01.01.2015 року, остаточна ціна товару розраховується за закупівельною ціною, виставленою покупцем, на 01.01.2015 року .

У відповідності до п.5.3 договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, у разі не поставки всієї кількості товару в граничні строки, обумовлені п.3.3 цього договору більше, ніж на 10 днів постачальник сплачує неустойку у розмірі 0,2 % від вартості недопоставленого товару за кожен день прострочення.

Пунктом 7 передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 р., а в частині виконання зобовязань щодо розрахунків та погашення штрафних санкцій до моменту повного їх виконання.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

20.06.2014 року платіжним дорученням № позивачем було перераховано відповідачу 200 000,00 грн. попередньої оплати.

В подальшому сторонами було укладено три додаткові угоди до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, а саме: додаткова угода № 1 від 04.12.2014 року, додаткова угода № 2 від 09.12.2014 року та додаткова угода № 3 від 18.12.2014 року.

04.12.2014 року сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, за п. 2 якої відповідач, в рахунок часткового виконання зобов'язань, зобов'язаний поставити товар в кількості не менше ніж 36,5 т. до 10 грудня 2014 року. Ціна товару, що буде поставлений у строк до 10.12.2014 року, складає 6 100,00 грн. за 1 т. з ПДВ (п. 3 додаткової угоди № 1 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року).

Решта умов договору поставки № 4090/к від 02.06.2014 року залишаються без змін (п. 3 додаткової угоди № 1 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року).

На виконання умов додаткової угоди №1 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, 08.12.2014 року відповідачем було поставлено 28,500 т. насіння соняшнику. Поставка 28,500 т. насіння соняшника підтверджується накладною № 11 від 08.12.2014 року.

09.12.2014 року сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки № 4090/к від 02.06.2014 року.

Пунктом 1 додаткової угоди № 2 від 09.12.2014 року визначено, що постачальник 08.12.2014 року поставив покупцеві соняшник урожаю 2014 року на зерновий склад філії ПрАТ "Зернопродукт МХП" "Елеваторний комплекс" у власність ТОВ "Катеринопільський елеватор" у кількості 27,031 т. в заліковій вазі (28,500 т. у фізичній вазі).

У п. 2 додаткової угоди № 2 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року зазначено, що остаточна ціна за одну тонну фізичної ваги товару складатиме 4821,32 грн./т. Погоджена сторонами ринкова індикативна ціна насіння соняшнику на момент підписання додаткової угоди складає 6100,00 грн. за кожну тонну залікової ваги.

Пунктом 3 додаткової угоди № 2 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року передбачено, що загальна вартість фактично поставленого товару, виходячи з остаточної ціни за одну тонну фізичної ваги товару, розрахованої відповідно до п. 2 додаткової угоди, складає 164 889,14 грн. з ПДВ.

18.12.2014 року відповідач поставив 11, 664 т. насіння соняшника, що підтверджується накладною № 12 від 18.12.2014 року.

18.12.2014 року, сторонами було укладено додаткову угоду №3 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року. Пунктом 1 додаткової угоди №3 встановлено, що постачальник 18.12.2014 року поставив покупцеві соняшник урожаю 2014 року на зерновий склад філії ПрАТ "Зернопродукт МХП" "Елеваторний комплекс" у власність ТОВ "Катеринопільський елеватор" у кількості 11,637 тонн в заліковій вазі (11, 664 тонн у фізичній вазі).

У п. 2 додаткової угоди № 3 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року зазначено, що остаточна ціна за одну тонну фізичної ваги товару складатиме 5 320,99 грн./т. Погоджена сторонами ринкова індикативна ціна насіння соняшнику на момент підписання додаткової угоди складає 6400,00 грн. за кожну тонну залікової ваги. У п. 3 цієї додаткової угоди погоджено, що загальна вартість фактично поставленого товару, виходячи з остаточної ціни за одну тонну фізичної ваги товару, розрахованої відповідно до п.2 додаткової угоди, складає 74 476,83 грн. з ПДВ.

Отже, загальний об'єм поставленого відповідачем по договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року насіння соняшнику становить 40,164 т. Вказана обставина щодо об'єму та дат поставки товару відповідачем є доведеною наявними у справі доказами.

Таким чином, на визначену кінцеву дату поставки - 31 жовтня 2014 року - відповідачем поставлено лише 40,164 т., а не 200 т. насіння соняшнику, як це було передбачено договором поставки №4090/к від 02.06.2014 року.

Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" звернулось у господарський суд Вінницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" про стягнення 243 306, 82 грн. неустойки за неналежне виконання зобов'язань по поставці насіння соняшника за договором поставки № 4090/к від 02.06.2014 року.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарські зобов'язання згідно положень ст.173 Господарського кодексу України, можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Спірні правовідносини випливають з договору постачання товару.

В силу ч.1, ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 216-217, 230-231 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Кодексу).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Враховуючи неналежне виконання зобов'язань по поставці насіння соняшника за договором поставки №4090/к від 02.06.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський елеватор" на підставі п. 5.3. договору нарахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" 243 306, 82 грн. неустойки.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що позивач, відповідно до умов договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, 20 червня 2014 року платіжним дорученням № перерахував відповідачу 200 000,00 грн. часткової передплати, що становить 25% від загальної суми договору (800 000, 00 грн.).

Відповідно до обумовленої сторонами орієнтовної ціни однієї тонни насіння соняшника у розмірі 4 000,00 грн., на суму попередньої оплати, безпосередньо після її здійснення, позивач міг би отримати у власність орієнтовно 50 т. насіння. Однак, з врахуванням укладених додаткових угод №№1, 2, 3 до договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року, фактично отримав лише 40,164 т. насіння.

Така ситуація виникла в зв'язку з не поставкою відповідачем 200 т. насіння соняшнику до 31 жовтня 2014 року (як це було передбачено договором поставки №4090/к від 02.06.2014 року) та збільшенням ціни однієї тонни насіння відповідно до 6 100,00 грн. та 6 400,00 грн.

Таким чином, внаслідок недотримання відповідачем умов договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року щодо поставки товару до 31.10.2014 року, позивач недоотримав 9,836 т. товару на перераховану ним суму попередньої оплати 200 000,00 грн.

З врахуванням останньої узгодженої сторонами у додатковій угоді № 3 вартості однієї тонни насіння у розмірі 6 400,00 грн., для придбання 9,836 т. товару, позивачу необхідно було б додатково витратити орієнтовно 62 950 грн. Ця сума для позивача є збитками, викликаними невиконанням відповідачем умов договору поставки №4090/к від 02.06.2014 року в частині термінів поставки товару. Інших збитків, завданих позивачеві відповідачем, з позову не вбачається.

Аналізуючи вище наведене, колегія суддів погоджується зі судом першої інстанції, що заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції у вигляді 243 306, 82 грн. неустойки суд вважає надто великими у порівнянні із завданими йому збитками на суму 62 950 грн.

Відтак, відповідно до частини 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Така ж позиція зазначена і в п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якою визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

З приведеного випливає, що суд має право зменшити розмір санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. Тобто умовою зменшення розміру штрафних санкцій є надмірно великі штрафні санкції порівняно із збитками кредитора.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлений до стягнення розмір неустойки є надмірно великим, порівняно зі збитками позивача, враховуючи, в тому числі, що зменшення штрафних санкцій не порушить матеріальних інтересів позивача, відтак суд першої інстанції правомірно скористався своїм правом щодо зменшення розміру неустойки за власною ініціативою на п'ятдесят відсотків - з 243 306, 82 грн. до 121 653, 41 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

З пункту 2 додаткової угоди № 1, укладеної 04.12.2014 року до договору поставки № 4090/к від 02.06.2014 року, вбачається, що відповідач, в рахунок часткового виконання зобов'язань, зобов'язаний поставити у власність покупця товар в кількості не менше ніж 36,5 т. до 10 грудня 2014 року, відтак суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що вказаний пункт додаткової угоди № 1 за своїм змістом не скасовує зобов'язання відповідача, передбачене основним Договором, поставити 200 т. товару до 31 жовтня 2014 року .

Саме таке тлумачення договору з урахуванням змін, внесених додатковими угодами, вбачається також з п. 4 Додаткових угод №1,2 та 3 , яким сторони погодили, що інші умови договору від 02.06.2014р., крім тих, до яких внесено зміни , залишаються без змін.

Відтак, колегія суддів зазначає, що додаткова угода №1 є наслідком порушення зобов'язання відповідача щодо своєчасної поставки обумовленої кількості товару, і не звільняє його від майнової відповідальності, передбаченої пунктом 5.3. договору поставки № 4090/к від 02.06.2014 року - сплати неустойки у розмірі 0,2% від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення понад 10 днів.

Таким чином, висновок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, та відповідає нормам чинного законодавства України.

З урахуванням вище викладеного, доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" суд апеляційної інстанції не вважає переконливими та відхиляє.

Як розяснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтник" на рішення господарського суду Вінницької області від 07.10.15 р. у справі № 902/908/15 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Справу №902/908/15 повернути до господарського суду Вінницької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.