КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2015 р. Справа№ 910/19056/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Іващенко М.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 02.04.2015 № б/н);

від відповідача: не зявився;

розглянувши матеріали апеляційної скарги державного підприємства "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 06.11.2014
у справі№ 910/19056/14 (суддя Полякова К.В.)
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія"
додержавного підприємства "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція"
простягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.11.2014 у справі № 910/19056/14 позов товариства з обмеженою відповідальністю НВП Київкомунекологія задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 34767,26 грн. основного боргу, 1121,05 грн. пені, 3% річних у розмірі 564,15 грн., 4146,69 грн. інфляційних втрат, 3% штрафу у розмірі 407,60 грн. та 1823,42 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.11.2014 у справі № 910/19056/14 і прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідача несвоєчасно повідомлено про дату та час судових засідань, у звязку з чим державне підприємство "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" було позбавлене змоги надати суду відзив на позовну заяву та витребувані судом документи, та суд першої інстанції відклав розгляд справи на дату перебування представника відповідача у відрядженні, про що було зазначено в клопотанні відповідача про відкладення розгляду справи. Також відповідач вказує на те, що договір між товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" та державним підприємством "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" є неукладеним та нечинним, оскільки сторони не дійшли згоди щодо його умов.

Разом з апеляційною скаргою відповідач подав клопотання про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, а саме наказу господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/19056/14 до закінчення розгляду справи в господарському суді апеляційної інстанції, в задоволенні якого судом апеляційної інстанції відмовлено, оскільки відповідно до Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 повноваження щодо зупинення виконання судового рішення має виключно суд касаційної інстанції. Тому апеляційний господарський суд за будь-яких обставин не має права на таке зупинення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2015 у справі № 910/19056/14 апеляційну скаргу державного підприємства "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" прийнято до провадження колегії суддів та призначено її до розгляду в судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

13.11.2015 товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що 09.09.2014 господарський суд міста Києва отримав позов, а виніс рішення 06.11.2014, тобто максимально наблизившись до граничних строків, тим самим надаючи відповідачу можливість прийняти участь у розгляді справи, якою останній не скористався. А також представник товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" стверджує, що умови договору від 01.02.2014 про відшкодування витрат на утримання приміщень загальною площею 217,30 кв.м., розташованих на ІІІ поверсі адміністративного корпусу по вул. Івана Гонти, 3а у м. Києві та надання комунальних послуг узгоджено та договір підписано сторонами. Водночас відповідач є балансоутримувачем приміщення, розташованого по вул. Івана Гонти, 3а, що є державною власністю, і зобовязаний утримувати державне майно в належному стані таким чином, щоб його можна було використовувати за цільовим призначенням.

У судових засіданнях представник відповідача надав колегії суддів апеляційної інстанції усні пояснення, згідно із якими підтримав доводи, викладені в скарзі, та просив апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача надав пояснення, якими заперечили проти доводів, викладених в скарзі, та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивач надав відповідачу в період з жовтня 2013 по серпень 2014 комунальні послуги та послуги з утримання приміщень загальною площею 217,30 кв.м., розташованих на ІІІ поверсі адміністративного корпусу по вул. Івана Гонти, 3а у м. Києві, які знаходяться на балансі відповідача, на загальну суму 34 767,26 грн. (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 08.10.2014 № 59), що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та укладеним між державним підприємством "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" та товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" договором від 01.02.2014.

Договір про надання вказаних вище послуг в період з жовтня 2013 по січень 2014 між позивачем та відповідачем не укладався. Разом з тим, позивачем в цей період надано відповідачу послуги на загальну суму 19 440,73 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № К-00000215 від 31.10.2013 на суму 1 619,69 грн., № К-00000233 від 30.11.2013 на суму 3 264,37 грн., № 248 від 31.12.2013 на суму 7 271,37 грн., № К-00000013 від 31.01.2014 на суму 7 285,30 грн., які підписані тільки позивачем по справі.

Вказані акти були надіслані рекомендованими листами, що підтверджується фіскальними чеками, що знаходяться в матеріалах справи.

Натомість позивачем не були надані письмові заперечення проти підписання отриманих актів.

Факт надання послуг відповідачем не заперечується.

Між позивачем та відповідачем досягнуто також домовленість про оплату відповідачем витрат на опалення з 01.10.2013, що підтверджується листом від 17.10.2013 № 496/к.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги ».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги » передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги, які забезпечують обслуговування та експлуатацію приміщень, що знаходяться по вул.. Івана Гонти, 3а у м. Києві виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору з надання послуг, які забезпечують обслуговування та експлуатацію приміщень, що знаходяться по вул.. Івана Гонти, 3а у м. Києві, у зв'язку з недодержанням юридичними особами письмової форми законом не встановлена, а тому виниклі між сторонами зобов'язання є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Таким чином, висновок господарського суду міста Києва стосовно задоволення позовних вимог в розмірі 19 440,73 грн. (кошти, які відповідач повинен був сплатити за користування послугами позивача за період з жовтня 2013 по січень 2014) є обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" (сторона 1) та державним підприємством "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" (сторона 2) укладено договір про відшкодування витрат на утримання приміщень загальною площею 217,30 кв.м., розташованих на ІІІ поверсі адміністративного корпусу по вул.. Івана Гонти, 3а у м. Києві та надання комунальних послуг (далі Договір), відповідно до предмету якого сторона 1 забезпечує обслуговування та експлуатацію адміністративного корпусу по вул. Івана Гонти, 3а у м. Києві (далі Адмінкорпус) загальною площею 4 036,90 кв.м., а сторона 2 бере участь у витратах сторони 1 на виконання вказаних робіт пропорційно до займаних стороною 2 приміщень загальною площею 217,30 кв.м., розташованих на ІІІ поверсі цього Адмінкорпусу і відшкодовує стороні 1 витрати електричної енергії (п. 1.1 Договору).

Згідно з пп. 2.1.1. п. 2.1 Договору сторона 1 зобовязується забезпечити виконання всього комплексу робіт, повязаних з обслуговуванням та утриманням Адмінкорпусу й прибудинкової території, та створенням необхідних умов для здійснення господарської діяльності, у тому числі стороні 2 і її співробітникам згідно з вимогами чинного законодавства про користування будівлями. Фактичні витрати (підтверджуються додатком ксерокопії документів) сторони 1, які відшкодовуються стороною 2, відображаються в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг), які сторона 1 надає стороні 2 відповідно умов цього договору.

Так, позивачем в порядку визначеному договором від 01.02.2014 з лютого по серпень 2014 року надано відповідачу послуги на загальну суму 15 326,53 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.02.2014 № К-00000022 на суму 5 579,63 грн., від 31.03.2014 № К-00000041 на суму 1 714,67 грн., від 30.04.2014 № К-00000054 на суму 1 587,58 грн., від 31.05.2014 № К-00000067 на суму 1 542,07 грн., від 30.06.2014 № К-00000088 на суму 1 415,08 грн., від 31.07.2014 № К-00000084 на суму 1 747,57 грн., від 31.08.2014 № К-00000103 на суму 1 739,93 грн, підписаними в односторонньому порядку. Зазначені акти були направлені позивачем відповідачу, що підтверджується поштовими квитанціями (знаходяться в матеріалах справи).

Відповідно до п.п. 2.3.3 п. 2.3 сторона 2 зобовязується своєчасно, протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) і рахунку, та у повному обсязі компенсувати стороні 1 витрати, повязані з санітарним обслуговуванням Адмінкорпусу, його технічним обслуговуванням пропорційно до загальної площі займаних стороною 2 приміщень, а також комунальні та інші послуги стороні 1 згідно з рахунком-фактурою та актом. У цей же строк сплачувати стороні 1 витрати за використану електричну енергію відповідно до чинного у звітному (розрахунковому) місяці тарифу і показників встановленого індивідуального приладу обліку спожитої електричної енергії, що надаються стороні 1 до 30 числа звітного (розрахункового) місяця для здійснення відповідного розрахунку. У цей же строк надати стороні 1 підписаний стороною 2 акт здачі-прийняття робіт (надання послуг).

ОСОБА_2, зазначені вище акти були отримані відповідачем, що підтверджується довідками «Укрпошти», але не підписані і не оплачені відповідачем в строк, передбачений договором. У звязку з чим, у відповідача виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 15 326,53 грн.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення позовних вимог у розмірі 15 326,53 грн., що є платою за надані позивачем послуги з лютого 2014 по серпень 2014.

Відповідно до пп. 2.3.4 договору у разі несвоєчасного компенсування стороні 1 витрат згідно з підпунктом 2.3.3 пункту 2.3 цього договору сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діє на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення. У разі несвоєчасного надання стороні 1 підписаного стороною 2 акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) сплачувати штраф у розмірі 3 % вартості акта, який не підписано і не передано у строк, визначений п.п. 2.3.3 цього договору.

У п.п. 2.2.2 п. 2.2 зазначено, що сторона 1 має право стягнути в установленому порядку прострочену заборгованість за платежами, наведеними у підпунктах 2.3.3 і 2.3.4 пункту 2.3 цього договору.

Так, за несвоєчасне виконання відповідачем умов договору від 01.02.2014 та неоплату актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) з жовтня 2013 по липень 2014 позивачем за період з лютого по липень 2014 заявлено до стягнення пеня у розмірі 1122,22 грн., штраф у розмірі 410,57 грн., а у період з жовтня 2013 по липень 2014 - 3% річних у розмірі 564,48 грн., інфляційних втрат у розмірі 4 166,32 грн.

Колегією суддів апеляційної інстанції перевірено розрахунок пені з врахуванням приписів ст.. 232 Господарського кодексу України, у звязку з чим суд приходить до висновку, що розмір пені за лютий 2014 становить 632,87 грн., за березень 2014 167,38 грн., за квітень 2014 130,18 грн., за травень 2014 103,97 грн., за червень 2014 38,77 грн., за липень 2014 47,88 грн., що загалом складає 1 121,05 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції і частково задовольняє вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 1 121,05 грн.

Перерахувавши штраф у розмірі 3% від вартості актів від 28.02.2014 № К-00000022 на суму 5 579,63 грн., від 31.03.2014 № К-00000041 на суму 1 714,67 грн., від 30.04.2014 № К-00000054 на суму 1 587,58 грн., від 31.05.2014 № К-00000067 на суму 1 542,07 грн., від 30.06.2014 № К-00000088 на суму 1 415,08 грн., від 31.07.2014 № К-00000084 на суму 1 747,57 грн., колегія суддів приходить до висновку, погоджуючись з господарським судом міста Києва, щодо часткового задоволення цієї вимоги на суму 407,60 грн.

Відповідач за свої дії несе відповідальність, передбачену п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 року).

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом від 27.01.2014 № 01/10 звертався до відповідача з вимогою оплатити витрати на утримання майна, згідно з виставленим рахунком-фактурою від 10.01.2014 № К-00000009 за жовтень-грудень 2013 та листом від 25.02.2014 № 01/17 оплати всі витрати на утримання майна. ОСОБА_2 претензії відповідачем залишені без виконання.

Лист від 27.01.2014 № 01/10 отриманий відповідачем та зареєстрований 03.02.2014 за № 74, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції відповідача, тобто вимога щодо сплати відповідачем інфляційних втрат та 3% річних за період з жовтня 2013 по грудень 2013 виникає з 11.02.2014. А лист від 25.02.2014 № 01/17 отриманий відповідачем 03.03.2014, вимога щодо сплати відповідачем інфляційних втрат та 3% річних за період січня 2014 виникає з 04.03.2014.

У матеріалах справи знаходиться розрахунок штрафних санкцій, здійснений позивачем за період з 16.11.2013 по 08.10.2014. Оскільки прострочення зобовязання за період з жовтня 2013 по грудень 2013 розпочинається з 11.02.2014, а за період січня 2014 - з 04.03.2014, то розмір інфляційних втрат та 3% річних підлягає перерахуванню.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача за період з жовтня 2013 по липень 2014 інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно визначив розмір інфляційних, а саме 4 146, 69 грн., та 3% річних 564,15 грн.

Скаржник в апеляційній скарзі стверджує, що його несвоєчасно повідомлено про дату та час судових засідань, у звязку з чим державне підприємство "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" було позбавлене змоги надати суду відзив на позовну заяву та витребувані судом документи, та суд першої інстанції відклав розгляд справи на дату перебування представника відповідача у відрядженні, про що було зазначено в клопотанні відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідач явку свого представника в судові засідання в першій інстанції не забезпечив, що підтверджується ухвалами суду від 09.10.2014, 23.10.2014, через канцелярію господарського суду міста Києва надав клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано неможливістю забезпечення явки представника у судове засідання 09.10.2014.

Згідно розяснень п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції процесуальні права відповідача не порушені, оскільки останній не був позбавлений права звернутись за правовою допомогою до іншого представника.

Також відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що договір між товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" та державним підприємством "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" є неукладем та нечинним, оскільки сторони не дійшли згоди щодо його умов.

Доводи апелянта спростовуються тим, що у матеріалах справи знаходяться належним чином засвідчений договір від 01.02.2014, сторонами якого є товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "Київкомунекологія" та державне підприємство "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція". Оригінал договору від 01.02.2014 був наданий для огляду колегії суддів у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського міста Києва від 06.11.2014 у справі № 910/19056/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного підприємства "Державний науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут "НДІпроектреконструкція" на рішення господарського суду міста Києва від 06.11.2014 у справі № 910/19056/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського міста Києва від 06.11.2014 у справі № 910/19056/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/19056/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

ОСОБА_1