ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2015 р.Справа № 923/1367/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Гладишевої Т.Я.

суддів: Ліпчанської Н.В., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання: Селіверстовій М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 2/15Д, дата видачі: 01.10.15, ОСОБА_2, довіреність № 6, дата видачі: 20.07.15;

від відповідача: ОСОБА_3 директор, ОСОБА_4, довіреність № б/н, дата видачі: 25.11.15;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН»

на рішення господарського суду Херсонської області від 06.10.2015 року

по справі № 923/1367/15

за позовом: Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН»

до відповідача: Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ»

про: стягнення 47078,56 грн.

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року Колективне сільськогосподарське товариство «ХЕРСОНБЕКОН» звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ» про стягнення 13025,58грн. інфляційних втрат, 6146,73 грн. 3% річних.

В ході судового розгляду позивач в порядку ст. 22 ГПК України неодноразово збільшував розмір позовних вимог, останньою заявою 17.09.2015 позивач просив суд стягнути з відповідача 32268,59 грн. інфляційних втрат, 14809,97 грн. 3% річних.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошового зобовязання з оплати вартості виконаних робіт за договором про сумісну діяльність № 14 від 04.01.2008, що встановлено судовими рішеннями у справі № 5024/1066/2012.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 06.10.2015 в задоволенні позовних вимог Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» відмовлено у повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись з означеним рішенням, Колективне сільськогосподарське товариство «ХЕРСОНБЕКОН» звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду апелянт згідно поданої апеляційної скарги визначає порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, приписів ст.ст. 264, 266, 267 ЦК України, при неправильній правовій оцінці обставин справи.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, проти доводів апелянта заперечив, зазначивши що місцевим господарським судом вірно зясовано факт спливу позовної давності щодо основної суми заборгованості і, як наслідок, неможливість заявлення додаткових вимог про сплату 3 % річних та інфляційних втрат з простроченого зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК України.

Фіксування судових засідань апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 ГПК України за заявою позивача.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

21.09.2012 господарським судом Херсонської області прийнято рішення у справі №5024/1066/2012 за позовом Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» до Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ» про стягнення 100575,16 грн. основного боргу.

Згідно вказаного рішення з Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ» на користь Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» стягнуто 100575,16 грн. основного боргу та 2011,50 грн. витрат по оплаті судового збору.

При цьому, господарським судом Херсонської області відмовлено позивачу - Колективному сільськогосподарському підприємству «ХЕРСОНБЕКОН» у задоволенні письмової заяви від 17.09.2012 про збільшення позовних вимог, за якою поряд з сумою основного боргу позивач просив стягнути з відповідача - Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ» 10759,35 грн. річних, 19411,00 грн. інфляційних нарахувань, оскільки при подачі позову інфляційні та річні не було заявлено до стягнення, а подана заява за своєю правовою сутністю фактично є заявою не про збільшення розміру позовних вимог, а заявою про одночасну зміну предмета і підстав позову, що приписами ч. 4 cт. 22 ГПК України не передбачено. Крім того, зазначену заяву подано після початку розгляду господарським судом справи по суті.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду рішення господарського суду Херсонської області від 11.12.2012 у справі № 5024/1066/2012 скасовано, в задоволенні позовних вимог Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» - відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.05.2012 у справі № 5024/1066/2012 постанову апеляційного господарського суду від 11.12.2012 скасовано, а рішення господарського суду Херсонської області від 21.09.2012 залишено в силі.

06.06.2013 господарським судом Херсонської області на виконання означеного рішення в порядку ст. 116 ГПК України видано відповідний наказ.

Фактичне погашення основного боргу, стягнутого за рішенням суду від 21.09.2012 р., відповідач здійснив трьома платежами, перерахувавши позивачу на розрахунковий рахунок № 2415 в ХФ ПАТ КБ «Приватбанк»: 31.01.2014 суму - 3000,00 грн.; 03.03.2014 суму - 3000,00 грн.; 26.08.2014 суму - 94575,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку № 2415, з призначенням платежу: «згідно наказу Господарського суду № 5024/1066/2012 від 06.06.2013».

Простроченням виконання відповідачем основного зобовязання з оплати вартості виконаних робіт стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, викладеної у відзиві на позовну заяву, дійшов висновку, що на момент звернення позивача з позовною заявою у справі № 923/1367/15 - 03.08.15 (відповідно до штемпеля підприємства зв'язку на поштовому конверті), трирічний строк позовної давності щодо стягнення сум інфляційних та 3% річних сплинув.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги з огляду на таке:

Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку про те, що спеціальні правові наслідки прострочення грошового зобов'язання у вигляді сплати суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми настають, навіть у випадку неможливості виконання боржником грошового зобов'язання, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сам по собі факт задоволення судом позовних вимог про стягнення певної суми заборгованості діючим законодавством наразі не віднесений до обставин, що припиняють чи змінюють правову природу грошового зобов'язання, а отже - жодною мірою не звільняє боржника від відповідальності за порушення грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування яких припиняється лише із припиненням відповідного грошового зобов'язання.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В свою чергу, у світлі приписів п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Факт порушення у розумінні ст. 610 ЦК України відповідачем грошового зобов'язання, сума якого є базою для нарахування стягуваних в межах цієї справи сум інфляційної індексації та 3 % річних, встановлений чинним судовим рішенням в межах справи № 5024/1066/2012 та підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, оцінюючи висновки місцевого господарського суду щодо спливу строк позовної давності в контексті приписів ст.ст. 256-268 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статі 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач згідно відзиву на позовну заяву зазначав про застосування до вимог позивача позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 ЦК України).

Обчислення позовної давності, за умовами ст. 260 ЦК України, здійснюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що положеннями ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України визначено випадки переривання строків позовної давності, зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому, касаційною інстанцією в п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 розяснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Отже, у світлі згаданих приписів ст. 264 ЦК України, строк позовної давності за майновими вимогами КСП «ХЕРСОНБЕКОН» переривався наступними обставинами:

поданням позивачем позову про стягнення основної суми боргу. Так, позовна заява від 16.07.2012 у справі № 5024/1066/2012 отримана господарським судом Херсонської області 18.07.2012;

поетапною сплатою відповідачем суми основного боргу. Так, відповідач здійснив погашення боргу трьома платежами, перерахувавши позивачу на розрахунковий рахунок № 2415 в ХФ ПАТ КБ «Приватбанк»: 31.01.2014 суму - 3000,00 грн.; 03.03.2014 суму - 3000,00 грн.; 26.08.2014 суму - 94575,00 грн.

Судова колегія зазначає, що у випадку триваючого у часі невиконання грошового зобовязання, застосування відповідальності, передбаченою статтею 625 ЦК України, загальний 3-річний строк позовної давності застосовується судом по відношенню до попереднього періоду нарахування і захист порушеного права позивача можливий до моменту його фактичного виконання тільки в період останніх 3-х років.

Позовна заява у справі 923/1367/15 подана - 03.08.2015 (відповідно до штемпеля підприємства зв'язку на поштовому конверті), отже, за період з моменту виникнення права вимоги по 03.08.2012 строк позовної давності є таким що сплинув, що згідно вимог ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню за арифметичним розрахунком суду апеляційної інстанції:

інфляційні втрати на суму 3000,00 грн. за період з грудня 2012 по січень 2014 в сумі 26,96 грн., на суму 3000,00 грн. за період з грудня 2012 по лютий 2014 в сумі 45,12 грн., на суму 94575,16 грн. за період з грудня 2012 по серпень 2014 в сумі 12953,50 грн, всього 13025,58 грн.

3% річних на суму 3000,00 грн. за період з 03.08.2012 по 30.01.2014 в сумі 134,53 грн., на суму 3000,00 грн. за період 03.08.2012 по 02.03.2014 в сумі 142,17 грн., на суму 94575,16 грн. за період з 03.08.2012 по 25.08.2014 в сумі 5850,09 грн., всього 6126,79 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд на наведені обставини уваги не звернув, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в позові в повному обсязі, що згідно ст. 104 ГПК України є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН».

Решта доводів та зауважень сторін відхиляється судовою колегією через їх безпідставність.

Щодо стягнення з відповідача витрат з оплати послуг адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат належать також витрати на оплату послуг адвоката.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача в суді першої та апеляційної інстанцій на підставі догорів про надання послуг адвоката № 2/15 від 20.07.2015, № 2/15Д від 01.10.2015 з урахування доповнень та змін, здійснювалося адвокатами ОСОБА_5 та ОСОБА_1

На підтвердження факту надання послуг та їх оплати позивачем надані акти виконаних робіт від 08.09.2015, від 28.09.2015, від 06.10.2015, від 25.11.2015, видаткові касові ордери від 08.09.2015, від 08.09.2015, від 06.10.2015, від 10.09.2015.

Водночас, дослідивши матеріали справи та визначаючи роль ОСОБА_5, ОСОБА_1 у всебічному, повному та обєктивному розгляді справи № 923/1367/15, колегія суддів вважає заявлену суму витрат на послуги адвоката в сумі 8300,00 грн. явно неспіврозмірною з розміром заявлених вимог та істотно завищеною. Враховуючи вказане, а також беручи до уваги гіпотетичний час на підготовку матеріалів до судового слухання, невисоку складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі № 923/1367/15, юридичну та арифметичну необґрунтованість наданого розрахунку позовних вимог, суд вважає розумним обмежити розмір судових витрат на адвоката, який має бути стягнений з відповідача, сумою в 2000,00 грн. Аналогічна правова позиція щодо розумного обмеження судом розміру витрат на адвоката висловлена в пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.02.2002 № 01-8/155 «Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів та внесення змін та доповнень до деяких інформаційних листів».

Що стосується заявлених до стягнення витрат на оплату автобусних квитків за проїзд двох представників позивача в сумі 640,00 грн., колегія суддів зазначає, що згідно наданих касаційною інстанцією в п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду відшкодовуються, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Враховуючи, що ухвалою від 02.11.2015 про прийняття апеляційної скарги до розгляду явка сторін обовязковою не визнавалася, а в судовому засіданні від 25.11.2015 оголошувалася перерва, відповідні витрати відносяться на рахунок позивача.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін згідно вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 101-105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Херсонської області від 06.10.2015 по справі № 923/1367/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ» на користь Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» 3% річних в сумі 6126,79 грн., інфляційні втрати в сумі 13025,58 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1825,10 грн. та 2000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути Комунального підприємства «ТРИ КРИНИЧКИ» на користь Колективного сільськогосподарського підприємства «ХЕРСОНБЕКОН» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1338,41грн.

Господарському суду Херсонської області видати накази із зазначенням відповідних реквізитів сторін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 21.12.2015.

Головуючий суддя суддіОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8