ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" грудня 2015 р. Справа № 918/1325/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом: Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс"

до відповідача: Радивилівської районної ради Рівненської області

про стягнення 102 686,30 грн. збитків

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 16 листопада 2015 року);

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 16 листопада 2015 року);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність від 03 грудня 2015 року);

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК України) роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Комунальне підприємство "Радивилівтеплосервіс" звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача - Радивилівської районної ради Рівненської області про стягнення 102 686,30 грн. збитків, позовні вимоги аргументувавши тим, що між Комунальним підприємством "Радивилівтеплосервіс" та Радивилівською районною радою Рівненської області укладено договір № 24 від 01 січня 2010 року на відпуск теплової енергії. В період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року позивач надав, а відповідач прийняв послуги з теплопостачання, проте відповідачем не було дотримано умови пункту 3.2.2 договору та не повідомлено вчасно позивача про збільшення опалювальної площі. В результаті таких дій, на думку позивача, за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2013 року КП "Радивилівтеплосервіс" не доотримано доходу від наданих послу по теплопостачанню на суму 102 686,30 грн. Вказані обставини зафіксовані актом ревізії фінансово-господарської діяльності КП "Радивилівтеплосервіс" Радивилівської районної ради за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2013 року № 140-16/15 від12 грудня 2013 року.

Ухвалою суду від 27 листопада 2015 року судом порушено провадження у справі № 918/1325/15, розгляд справи призначено до слухання в судовому засіданні на 17 грудня 2015 року.

10 грудня 2015 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач просить суд припинити провадження у справі № 918/1325/15, оскільки згідно рішення господарського суду Рівненської області від 18 червня 2014 року у справі № 918/595/14, а також постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 29 липня 2014 року є рішення господарського суду між тими ж сторонами про той же предмет та з тих же підстав.

Відповідно пункту 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Розглянувши подане клопотання про припинення провадження у справі № 918/1325/15, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки з наявної в матеріалах копії рішення господарського суду Рівненської області у справ № 918/595/14 від 18 червня 2014 року слідує, що предметом позову згідно вказаного рішення є стягнення заборгованості з оплати за послуги теплопстачання в сумі 102 686,30 грн., тоді як предметом позову у справі № 918/1325/15 є стягнення збитків в сумі 102 686,30 грн., відтак враховуючи викладене, беручи до уваги положення статті 80 ГПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши подані ними письмові докази, оцінивши їх у сукупності, господарським судом встановлено наступне.

01 січня 2010 року між Комунальним підприємством "Радивилівтеплосервіс" (надалі Підприємство) та Радивилівською районною радою (надалі Споживач) укладено договір № 24 на відпуск теплової енергії (далі Договір).

Згідно з пунктом 1.1. Договору, Підприємство зобов'язується надавати Споживачеві теплову енергію, а Споживач, в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим Договором.

Відпуск теплової енергії здійснюється після під'єднання і заключення даного договору між Підприємством і Споживачем на підставі проектної, інвентарної та технічної документації (пункт 1.2. Договору).

Теплова енергія подається Споживачу за адресою: вул.І.Франка, 11 (пункт 1.4 Договору).

Відповідно до пункту 1.5.2 Договору опалювальна площа квартири, приміщення (будинку садибного типу) складає 255 кв.м.

Як визначили сторони у пункті 4.2. Договору, облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку або розрахунковим способом зазначеним в Договорі.

Відповідно до розділу 5 Договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі, відповідно до встановлених і затверджених в установленому порядку тарифів. Оплата за теплову енергію проводиться за приладами обліку (для Споживачів без приладів обліку згідно опалювальної площі, зазначеної в пункті 1.5.2). Оплата за теплову енергію проводиться авансовими платежами в розмірі запланованих обсягів місячного споживання до 10 числа поточного місяця, остаточний розрахунок за розрахунковий період, який починається з 20 числа місяця триває до 20 числа поточного місяця, здійснюється до 25 числа поточного місяця.

Пунктом 8.1 Договору визначено, що даний Договір укладається терміном на 1 рік і набуває чинності з дня його підписання.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією з сторін, а для бюджетних організацій за умови щорічного подання довідки по затвердженню кошторису (п.п.8.4, 9.1 Договору).

З матеріалів справи встановлено, що Договір підписано представниками обох сторін та скріплено відбитками їх печаток.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, даний Договір станом на день звернення до суду є пролонгованим.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок теплопостачальної організацій забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

Відповідно до частини 7 статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з пунктом 23 постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198 "Про затвердження Правил користування тепловою енергією", розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративне приміщення, що знаходиться за адресою м.Радивилів, вул.І.Франка, 11 є спільною власністю територіальних громад району, і крім районної ради у ньому знаходяться орендарі.

Так, з акту ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс" Радивилівської районної ради за період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року №140-16/15 від 12.12.2013 року вбачається, що загальна опалювальна площа вказаної адміністративної будівлі складає 2255,1 кв.м. Із загальної площі 2255,1 кв.м, приміщення площею 1833,18 кв.м. використовується орендарями, а саме: Радивилівською РДА - 915,8 кв.м, Фінансовим управлінням Радивилівської РДА - 182,5 кв.м., Відділом освіти Радивилівської РДА - 302,9 кв.м., Управлінням праці і соціального захисту населення Радивилівської РДА - 406,58 кв.м., Районним агропромисловим управлінням інвестицій і капітального будівництва "Радивилівагроінвест" - 15,3 кв.м., Державною установою "Рівненська обласна фітосанітарналабораторія" - 10,1 кв.м.

Відповідно до вказаного акту Державною фінансовою інспекцією встановлено, що фактична опалювана площа Радивилівської районної ради занижена на 192,32 кв.м. і складає 447,32 кв.м.

Посилаючись на вказані обставини позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 102 686,30 грн. збитків, як неотриманого доходу від наданих послу по теплопостачанню за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2013 року.

Проте, як зазначалося, в Договорі № 24 від 01.01.2010 року сторонами узгоджено, що опалювальна площа приміщення становить 255 кв.м.

Судом встановлено, що відповідач, як споживач теплової енергії, вчасно виконував свої зобов'язання за Договором № 24 від 01.01.2010 року, в тому числі щодо сплати за спожиту теплову енергію. За вказаний у позовній заяві період (з 01.01.2010 року по 31.12.2013 року) претензій щодо сплати з боку позивача не надходило.

В судовому засіданні представниками сторін підтверджено, що інших договорів чи додаткових угод, які б свідчили про зміни опалюваної площі укладено не було, відтак, у відповідача відсутній обов'язок, який би грунтувався на договірних зобов'язаннях, щодо оплати за теплову енергію за площу, що перевищує 255 кв.м., оскільки саме така площа узгоджена сторонами в Договорі.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з положеннями статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Статтею 226 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

З урахуванням положень частини 2 статті 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 ЦК України, під збитками розуміються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту положень роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 1 квітня 1994 року № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вбачається, що правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина.

Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Тобто, з урахуванням вище приведених положень, необхідними умовами для стягнення збитків є: 1) підтверджена належними доказами наявність певного розміру шкоди; 2) підтверджена належними доказами протиправна поведінка заподіювача шкоди; 3) засвідчений належними доказами факт того, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача шкоди є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки; 4) докази, що засвідчують наявність ознак вини заподіювача шкоди.

Так, в обґрунтування заявленої суми збитків позивач посилається на акт ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс" Радивилівської районної ради за період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року №140-16/15 від 12.12.2013 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої суми збитків позивач суду не надав. Суду не подано жодного розрахунку, що відображав би порядок обрахунку та розмір неотриманого позивачем доходу від наданих послу по теплопостачанню.

Другим елементом складової збитків є протиправна поведінка заподіювача шкоди.

Така протиправна поведінка не лише повинна мати місце, а повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Для того, щоб виникла відповідальність, дія або бездіяльність особи, якою заподіяно договірну або позадоговірну шкоду, мають бути протиправними, тобто забороненими законом. У сфері цивільних правовідносин протиправні дії (бездіяльність) порушують не лише об'єктивну норму права, а й суб'єктивне право тієї чи іншої особи.

Проте будь-яких доказів протиправних дій відповідача позивач суду не надав. Зокрема і рішенням господарського суду Рівненської області від 18 червня 2014 року у справі № 918/595/14 не встановлено протиправності дій відповідача.

Необхідною умовою виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність певного причинного зв'язку між протиправною дією та шкодою.

Причинний зв'язок це об'єктивний зв'язок між явищами природи або суспільного життя, при якому одне явище виступає як причина, а друге як наслідок: одне явище (причина) породжує, зумовлює виникнення другого явища (наслідку).

Як наслідок, з огляду на зазначене, сумнівним є твердження позивача, що має місце вина заподіювача шкоди.

Так, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів наявності вини у відповідача у відповідності до підстав позовних вимог.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про відсутність у заподіяній шкоді (нанесених збитках) усіх чотирьох складових, що у свою чергу не може бути підставою для притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Слід зазначити, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення пункту 3.2.2. договору, згідно з яким споживач теплової енергії зобов'язується повідомляти підприємство про всі об'єкти теплоспоживання, підключені до теплових мереж споживача.

Разом з тим, згідно з поясненнями відповідача, останній самовільно не підєднував до своїх мереж інших споживачів, спорів щодо розмірів опалювальної площі між позивачем та відповідачем не виникало. Відповідач також вказує, що за позивачем самостійно укладались окремі договори з іншими споживачами теплової енергії, які займають приміщення по вул. І.Франка, 11 в м. Радивилів. За твердженнями відповідача умов договору № 24 від 01 січня 2010 року він дотримувався, порушень положень договору, в тому числі положень пункту 3.2.2. договору, він не допускав.

Умовами договору № 24 від 01 січня 2010 року сторони погодили зокрема і опалювальну площу.

Будь-яких доказів того, що опалювальна площа збільшилась в односторонньому порядку з вини відповідача позивач суду не надав.

У своєму відзиві на позовну заяву відпвідач небезпідставно зазначив, що відповідно до умов договору № 24 від 01 січня 2010 року позивач має право здійснювати перевірку приладів та стану теплоспоживального обладнання відповідача не рідше одного разу на 6 місяців. Відповідач зобов'язаний забезпечувати вільний доступ на територію своїх об'єктів в будь-який час представників позивача для перевірки і контролю за режимом тепловикористання, роботи приладів обліку теплової енергії. Згідно з умовами договору, позивач, у випадку самовільного підключення відповідачем інших споживачів, має право частково або повністю припинити подачу тепла відповідачу, а також, у разі неповідомлення про зміну користувачів приміщень та теплових мереж, позивач вправі стягувати з відповідача штраф у розмірі 5 % вартості теплової енергії, спожитої у попередньому розрахунковому періоді.

Однак, доказів на підтвердження вжиття позивачем таких заходів суду не подано.

Щодо посилань позивача на акт ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс" Радивилівської районної ради за період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року № 140-16/15 від 12.12.2013 року стосовно фактичного заниження опалювана площа Радивилівської районної ради занижена 192,32 кв.м., суд зазначає, що за змістом пункту 6.2. Роз'яснення Президії ВАСУ від 26.01.2000 р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" акти ревізій, документальних перевірок, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, не мають для господарського суду обов'язкового характеру.

Крім того, згідно з положеннями статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Так, у згаданому акті зазначено про порушення допущені відповідальними працівниками позивача (КП "Радивилівтеплосервіс"), зокрема головним інженером ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на яких було покладено відповідальність за укладення договорів про відпуск теплової енергії споживачам-юридичним особам та повноту і достовірність внесених до них умов, в тому числі щодо способу обліку теплової енергії та розміру опалюваної площі.

Наявний в матеріалах справи акт ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс" Радивилівської районної ради за період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року № 140-16/15 від 12.12.2013 року фіксує можливе порушення в організації фінансово-господарської діяльності саме позивача, однак результати ревізії не є підставою для стягнення з відповідача грошових коштів, як збитків.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 13.02.2013 р. по справі № 5028/3/26/2012.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В силу вимог статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс" до Радивилівської районної ради Рівненської області про стягнення збитків в сумі 120 686,30 грн. до задоволення не підлягають.

Судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Комунального підприємства "Радивилівтеплосервіс" відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Повне рішення складено 22 грудня 2015 року

Суддя Качур А.М.