РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа №903/1067/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача-1 ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 10.11.2015 року у справі №903/1067/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до 1) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 196 366,82 грн.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_4,

відповідача-1 - не з'явився,

відповідача-2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 10.11.2015 року у справі №903/1067/15 задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. Стягнуто солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 195835,71 грн. заборгованості та 2937,54 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування свого рішення, суд зазначає, що у відповідності до умов договору перевезення від 21.11.2014 року заявки №21/11 від 21.11.2014 року та №28/11 від 28.11.2014 року позивач виконав свої зобовязання в повному обємі. Експедитору були надані послуги з перевезення вантажу згідно поданих ним заявок, що підтверджуються міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR). Проте, відповідач взяті на себе, згідно договору перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №21/11/2014 від 21.11.2014р., зобовязання в частині проведення розрахунків не виконав, в звязку з чим в останнього виникла заборгованість, котра на момент розгляду справи становить 195835,71 грн. Оскільки, 10.04.2015 року між кредитором (позивачем) ФОП ОСОБА_2 та поручителем (відповідачем-2) ФОП ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно п.2.1 якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно з боржником за належне виконання забезпеченого зобовязання, тому рішенням суду заборгованість стягнено солідарно з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 ФОП ОСОБА_1, звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 10.11.2015 року у справі №903/1067/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що позивачем ФОП ОСОБА_2 зобовязання за договором перевезення не були виконані належним чином.

Зокрема, порушено термін перевезення вантажу за заявкою №21/11 від 21.11.2014 року, відповідно до якої термін перевезення складав з 27.11.2014 року по 02.12.2014 року. Однак, відповідно до CMR доставку вантажу здійснено 05.12.2014 року, що свідчить про прострочення терміну перевезення на 3 дні. Також, порушено термін перевезення вантажу за заявкою №28/11 від 28.11.2014 року, відповідно до якої термін перевезення складав з 04.12.2014 року по 09.12.2014 року. Відповідно до CMR доставку вантажу здійснено 11.12.2014 року, що свідчить про прострочення терміну перевезення на 2 дні.

Скаржник стверджує, що при виконанні позивачем заявки №28/11, останнім здійснено доставку пошкодженого вантажу у звязку із недодержанням перевізником (позивачем) температурного режиму вантажу, як це було передбачено сторонами у відповідній заявці. Відповідно до умов вищезазначеної заявки, під час здійснення перевезення повинен був використовуватись термописець (установка для запису температурного режиму зберігання вантажу), однак, після доставки вантажу, зазначений термописець був наданий позивачем без фіксації температурного режиму.

Скаржник зазначає, що на підставі п.5.9 договору перевезення ним було затримано розрахунок з позивачем за послуги перевезення та направлено останньому претензію про стягнення збитків, спричинених доставкою пошкодженого вантажу, на загальну суму 329855,60 грн. Окрім того зазначає, що у відповідності до ст.611 ЦК України на підставі неналежного виконання позивачем умов договору, відповідач відмовився від виконання договору перевезення, що свідчить про припинення господарських правовідносин за договором перевезення та відсутності у позивача правових підстав щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 оплати послуг за перевезення.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З положень ст. 509 ЦК України та ст.174 ГК України, господарські зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

18.11.2014 року у відповідності до вимог ст. 929 ЦК України, ст. 316 ГК України між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (експедитор) та фірмою "Arkadia Food International" (замовник) укладено договір №18/11 на організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні (далі договір транспортного експедирування), за умовами якого замовник, зокрема, забезпечує завантаження та митне оформлення транспортних засобів експедитора на території Європи, підготовку, упакування відправленого вантажу, що гарантує його збереження в процесі транспортування, оформлення товарно-транспортних накладних, вантажних митних декларацій, іншої необхідної документації на вантаж, а експедитор за дорученням замовника і на підставі його заявки організовує перевезення вантажів автомобільним транспортом перевізника, з яким має підписаний договір на перевезення вантажів в міжнародному сполученні.

Положеннями ст.ст.307, 314 ГК України та ст.909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної) відповідно до вимог законодавства. Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача сталися не з його вини.

Згідно ст.919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами , що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Відповідно до ч.1 ст.924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

У відповідності до статті 9 Конституції України та 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, що набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956 в м. Женеві (далі - Конвенція).

Частиною першою статті 1 Конвенції передбачено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

Згідно з приписами статей 4, 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

21.11.2014 року у відповідності до ст.909 ЦК України, ст.307 ГК України між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (перевізник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (експедитор) було укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №21/11/2014 (далі договір перевезення).

Відповідно п.п. 1.1, 1.2 вказаного договору передбачено, що експедитор замовляє, а перевізник надає послуги з перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях згідно заявок експедитора. Перевізник зобов'язується доставити зазначений в заявках експедитором вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а експедитор зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену в заявках плату.

Заявка є невід'ємною частиною договору, у якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики; найменування та місцезнаходження вантажовідправника та вантажоодержувача; пункти відправлення та призначення платежу; маршрут перевезення; державні номери транспортного засобу; прізвище, імя, по батькові та інші особисті дані водія транспортного засобу; вимоги щодо технічного та санітарного стану транспортного засобу; особливі вказівки експедитора; дата і час завантаження та розвантаження або строк виконання перевезення; розмір провізної плати, інші вимоги перевезення вантажу.

Згідно пункту 2.1.1 договору перевезення, перевізник зобовязаний надавати послуги з організації і виконання перевезень ввірених йому вантажів автомобільним транспортом безпосередньо з пункту відправлення вантажу до пункту призначення, вказаних у заявці.

Пунктом 2.2.9 договору передбачено, що експедитор зобовязаний вчасно та у терміни, обумовлені в кожному конкретному випадку у заявці, здійснювати розрахунки з перевізником.

Відповідно до п.2.1.18 договору, перевізник зобовязався не пізніше 10 днів з моменту розвантаження надати експедитору оригінали наступних документів: CMR з відмітками про одержання вантажу, податкові накладні, рахунки-фактури, акти виконаних робіт та інші документи, що підтверджують виконання перевезення.

Згідно п.3.3 договору перевезення, оплата послуг перевізника здійснюється експедитором на розрахунковий рахунок перевізника з грошових коштів, що надійшли від замовника експедитора, після отримання та на підставі належним чином оформлених оригіналів документів, зазначених в п. 2.1.18 даного договору.

На виконання вищевказаного договору, ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 складено дві заявки №21/11 від 21.11.2014 року та №28/11 від 28.11.2014 року, якими деталізовано умови поставки товару (визначено маршрут міжнародного перевезення, найменування вантажу, розмір та строки оплати, строки поставки, тощо).

В забезпечення договору перевезення, 10.04.2015р. між кредитором (позивачем) ФОП ОСОБА_2 та поручителем (відповідачем-2) ФОП ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до п.1.1, якого поручитель поручився перед кредитором за виконання ФОП ОСОБА_1 зобов'язань по оплаті, що виникли із договору перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №21/11/2014 від 21.11.2014 року, в тому числі: згідно заявки №21/11 від 21.11.2014 року (маршрут: м.Мурсія (Іспанія) - м.Київ (Україна); дата завантаження 27.11.2014р., дата вивантаження 02.12.2014р.); згідно заявки №28/11 від 28.11.2014 року (маршрут: м.Мурсія (Іспанія) - м.Київ (Україна); дата завантаження 04.12.2014р., дата вивантаження 09.12.2014р.).

За заявкою №21/11 від 21.11.2014р. розмір оплати за міжнародне перевезення вантажу визначено в сумі - 96788,00 грн. Доставку вантажу здійснено відповідачем 05.12.2014р., що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) (а.с.14).

За заявкою №28/11 від 28.11.2014 року розмір оплати за міжнародне перевезення вантажу визначено в сумі - 5100,00 євро. Доставку вантажу здійснено відповідачем 11.12.2014р., що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR), в якій зазначено, що товар прийнято умовно, температура не відповідає вимогам перевезень (а.с.18).

Судом встановлено, що у виконання зобовязань, визначених в п. 2.1.18 договору перевезення 13.03.2015 року перевізник надіслав на адресу експедитора документи у підтвердження наданих послуг, в тому числі рахунки-фактури на суму 96788,00 грн. та 99578,82 грн. Крім того, факт отримання відповідачем CMR встановлено судом з його ж претензії №12/12/2014 від 12.12.20014 року (а.с.65), а тому з урахуванням положень п.2.2.9 договору перевезення, а також змісту заявок № 21/11 від 21.11.2014 року та № 28/11 від 28.11.2014 року, за якими оплата за надані послуги повинна бути проведена протягом 14 банківських днів за курсом НБУ на день вивантаження після отримання оригінала CMR, колегія суддів дійшла висновку про настання строку виконання зобовязання у відповідача щодо оплати наданих позивачем послуг.

Однак, відповідачем-1 ФОП ОСОБА_1, акти виконаних робіт позивачу не підписано та не повернуто, оплату згідно умов договору не здійснено. В заперечення щодо проведення оплати відповідач надіслала позивачеві претензію про компенсацію збитків одержувача вантажу, спричинених з вини перевізника псуванням вантажу через недотримання останнім температурного режиму перевезення, зазначеного в заявці №28/11 та в CMR №2566. Крім того, заперечуючи щодо оплати наданих послуг за договором перевезення, апелянт вказує на порушення позивачем термінів перевезення вантажу за обома заявками № 21/11 та № 28/11, що відповідно до п.5.5 договору перевезення є підставою для предявлення вимоги про сплату штрафу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення солідарно з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 (у відповідності до п. 2.1. договору поруки від 10.04.2015 року) коштів в сумі 195835,71 грн., оскільки судом встановлено як доведену обставину виконання позивачем зобовязань з доставки товару отримувачу, його розвантаження у останнього згідно договору перевезення від 21.11.2014 року №21/11/2014 та факт прийняття ТОВ "Фіно Верде" товару, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR), хоча одна з яких (№2566) і складена із застереженнями щодо якості доставленого вантажу.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта про неналежне виконання позивачем договору перевезення, а саме пошкодження вантажу під час його перевезення та прострочення термінів доставки вантажу, не може бути підставою для відмови експедитора від зобовязання з оплати наданої послуги, виходячи з наступного.

Пунктами 5.10, 5.11 договору перевезення, а також ст.ст.611,924 ЦК України передбачено, що у випадку пошкодження вантажу з вини перевізника, експедитор має можливість захищати порушене право шляхом стягнення збитків з перевізника, а в разі прострочення доставки вантажу, відповідно до п. 5.5. договору перевезення та ст. 923 ЦК України, в тому числі й шляхом стягнення штрафу або збитків.

Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками, зокрема, розуміється втрата або пошкодження майна особи.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Однак, правовідносини щодо зобовязань з оплати наданих послуг з перевезення вантажу не є тотожними чи однорідними з правовідносинами щодо зобовязань щодо відшкодування збитків, заподіяних невиконанням чи виконанням неналежним чином умов договору.

Судом встановлено, що відповідач не зверталась до суду з позовом про стягнення з позивача збитків, заподіяних перевізником пошкодженням вантажу, отже факт наявності усіх наведених вище елементів цивільного правопорушення на час розгляду даної справи є недоведеним, й доказування такого факту в рамках справи про стягнення боргу за надані послуги не входить до предмета доказування у цій справі. Тому суд позбавлений можливості констатувати факт заподіяння апелянтові збитків та встановити їх дійсний розмір.

Твердження апелянта, що відповідно до п.5.9 договору перевезення у разі пошкодження або втрати вантажу з вини перевізника, експедитор має право затримувати оплату за виконанні послуги, стосовно спірних правовідносин оцінюється апеляційним судом критично, оскільки наведене положення договору вказує лише про право експедитора затримувати оплату, а не відмовлятись від її здійснення та лише за умови доведення факту пошкодження вантажу, що підлягає встановленню у правовідносинах з відшкодування шкоди.

Договір перевезення також не містить положення про право експедитора зменшувати суму оплати наданих послуг за перевезення вантажу пропорційно сумі пошкодженого товару.

Оцінюючи відмову апелянта від оплати послуги з перевезення вантажу, колегія суддів приймає до уваги й те, що відповідно до положень ст.611 ЦК України, лише у випадку, якщо це передбачено договором або законом настають правові наслідки порушення зобовязання у виді припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від його виконання або ж у виді відшкодування збитків.

Як встановлено судом із змісту п.5.10 договору перевезення, сторонами узгоджено наслідки порушення зобовязання щодо збереження вантажу перевізником у виді відшкодування збитків. З позовом про стягнення штрафу за невчасну доставку вантажу, як це передбачено п.5.5. договору перевезення, експедитор до перевізника також не звертався. Договір не містить положень про можливість застосування наслідків порушення такого зобовязання у виді отримання експедитором права в односторонньому порядку відмовитись від зобовязання з оплати доставленого перевізником вантажу. Крім того, рішенням господарського суду Волинської області від 12.08.2015 року у справі №903/598/15, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду в позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення господарських відносин з підстав неналежного виконання господарського зобовязання з перевезення вантажу внаслідок його пошкодження за договором перевезення від 21.11.2014 року та заявок №21/11 та № 28/11 в задоволенні позову відмовлено та встановлено обставини належного виконання такого зобовязання, що відповідно до ч. 3 ст.35 ГПК України не потребує доказування.

Проаналізувавши вищевказані обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно враховував положення ст.ст. 173, 193 ГК України, ст.ст. 509, 525, 526, 527 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобовязання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязання, а тому з урахуванням положень ст. 554 ЦК України, повно зясувавши обставини справи і давши їм правильну юридичну оцінку, суд дійшов вірного висновку про задоволення позову, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 10.11.2015 року у справі №903/1067/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача-1 ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу №903/1067/15 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.