КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа№ 910/27701/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Сухового В.Г.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №1185/01-03 від 05.10.2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року

у справі №910/27701/14 (суддя - Яковенко А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.»

до Публічного акціонерного товариства «Златобанк»

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: Кириченко П.Ю., довіреність №662/01-04 від 08.05.2015 року

від відповідача: Борисенко М.О., довіреність №82 від 11.09.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «В.М.» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (відповідач у справі) про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне невиконання відповідачем зобов'язань щодо розрахунково-касового обслуговування на підставі договору банківського рахунку за №2146-ЮР від 29.03.2011 року та додаткової угоди від 29.03.2011 року на розрахункове обслуговування за допомогою електронних платежів АРМ «НОКК КЛІЄНТ-БАНК», а саме нездійснення відповідачем перерахування грошових коштів згідно виставлених платіжних доручень, у зв'язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «В.М.» просить суд зобов'язати відповідача перерахувати грошові кошти у розмірі 314 536,56 дол. США та 2 376 970,32 грн на інший рахунок позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі №910/27701/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд зазначив, що оскільки під час розгляду справи у ПАТ «Златобанк» розпочато процедуру ліквідації банку, то виконання спірних операцій з перерахування коштів (тобто задоволення вимог кредиторів банку) поза межами ліквідаційної процедури та визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» черговості є неможливим.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «В.М.», 05.10.2015 року надіслав апеляційну скаргу №1185/01-03 від 05.10.2015 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста від 02.09.2015 року у справі №910/27701/14 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 року у справі №910/27701/14 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Суховий В.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 23.11.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати від 19.11.2015 року, у зв'язку з поверненням постійно діючого судді зі складу колегії, Мальченко А.О., для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.» прийнято до провадження визначеною колегією суддів.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 23.11.2015 року представників відповідача, розгляд справи відповідно до п. 1 ч .1 ст. 77 ГПК України відкладався на 21.12.2015 року.

У судовому засіданні 21.12.2015 року представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста від 02.09.2015 року у справі №910/27701/14 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у справі у судовому засіданні 21.12.2015 року заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.», та просив суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі №910/27701/14 без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

29.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (банк за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «В.М.» (клієнт за договором, позивач у справі) було укладено договір банківського рахунку №2146-ЮР (а.с. 8-10), відповідно до п. 1.1 якого банк відкриває клієнту поточний/і рахунок/ки у національній та/або іноземній валюті відповідно до Цивільного кодексу України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах, та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до Положення про оформлення та подання клієнтами платіжних доручень в іноземній валюті або банківських металах, заяв про купівлю або продаж іноземної валюти або банківських металів до уповноважених банків і інших фінансових установ та порядок їх виконання, Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, в тому числі здійснює функції розрахункової палати відповідно до Положення про розрахункові палати для пред'явлення векселів до платежу, та отримує плату за обслуговування клієнта згідно з тарифами на операції та послуги АТ «ЗЛАТОБАНК». Клієнт може обрати Тарифний пакет на операції та послуги АТ «ЗЛАТОБАНК», який зазначається у п.3.4.10. Підписання цього договору клієнтом підтверджує ознайомлення клієнта з Тарифами та його згоду з ними.

Згідно з п.1.2. договору банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнту, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до п.3.3.4. договору банк зобов'язався за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, за умови його подання в операційний час.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що операції за розрахунковими документами у гривні, які надійшли від клієнта протягом операційного часу, здійснюються Банком в день надходження документів. Операції за розрахунковими документами у гривні, які надійшли після операційного часу, банк виконує не пізніше наступного робочого дня.

Згідно розділу 7 договору, він є укладеним на невизначений строк і набуває чинності з дня його підписання сторонами і його дія припиняється за згодою сторін або у випадках, передбачених чинним законодавством.

29.03.2011 року сторонами підписано Додаткову угоду на розрахункове обслуговування за допомогою електронних платежів АРМ «НОКК Клієнт-банк» (а.с. 11), якою сторони доповнили пункт 4.1. договору додатковими підпунктами.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом позивач через систему «Клієнт-банк» подав відповідачу на виконання платіжні доручення №92 від 25.11.2014р. на суму 314 636,56 дол. США (а.с. 12) та №251679 від 02.12.2014р. на суму 2 376 970,32 грн (а.с. 13), які були прийняті банком, що вбачається з відмітки відповідача на зазначених платіжних дорученнях.

Однак, направлені платіжні доручення не були виконані банком, що ним не заперечується, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Пунктом 2.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (в редакції чинній на момент подання платіжних доручень позивачем), клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Обов'язок відповідача виконати платіжні дорученні позивача закріплений в п. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та в пп. 1.9., 1.12 вищезазначеної Інструкції (в редакції чинній на момент виникнення спору), якими передбачено, що доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком і платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках. Банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунка клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку»; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України. Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Згідно пп. 3.1.1. договору відповідач має право відмовляти клієнту у проведені операцій по рахунку або у здійсненні розрахунково-касових операцій в разі порушення чинного законодавства щодо оформлення розрахункових, касових документів і строків їх подання до банку або ненадання необхідних документів та/або відомостей, необхідних для проведення операції.

Проте відповідачем не було здійснено за поданими платіжними дорученнями перерахування коштів у встановлений законом строк, а також, всупереч положенням законодавства та договірним зобов'язанням, не повідомлено позивача про причини невиконання платіжних доручень.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч вимогам чинного законодавства та умовам договору, відповідачем не були виконані платіжні доручення, надані позивачем для перерахування грошових коштів, що є порушенням прав та інтересів позивача у справі.

Однак, частиною 2 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 13.02.2015 року № 105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 13.02.2015 року прийнято рішення №30 про запровадження з 14.02.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Златобанк».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

За правилами ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Визначення поняття «кредитор банку» міститься у ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів зазначає, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 № 3-24гс15 у справі № 910/9232/14, від 01.04.2015 року №3-25гс15 у справі № 910/5560/14, від 22.04.2015 року №3-63гс15 у справі № 910/9234/14, від 27.05.2015 року №3-217гс15у справі № 910/12766/14.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача вчинити дії щодо перерахування коштів за платіжними дорученнями, є майновими вимогами кредитора, які не можуть бути задоволені в силу положень п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційним господарським судом встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 12.05.2015 року №310 у ПАТ «Златобанк» відкликано банківську ліцензію. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.05.2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації АБ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Златобанк» із зазначеної дати. Відтак, без банківської ліцензії відповідач не має повноважень на здійснення банківської діяльності, зокрема, на обслуговування рахунків позивача та здійснення відповідно перерахування коштів.

Статтею 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Частиною 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури (частини 2 та 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів»).

Положеннями ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено повноваження уповноваженої особи Фонду, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 вказаної статті, уповноважена особа Фонду з дня свого призначення, серед іншого, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (частина 1 та 2 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній у ч. 1 ст. 52 цього Закону.

Таким чином, законом встановлено спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами, а відтак, враховуючи прийняте рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про початок процедури ліквідації банку, відповідача у справі, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання апелянта на те, що обов'язок перерахування коштів виник у відповідача до введення тимчасової адміністрації не спростовують необхідності дотримання банком обов'язкових для нього приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час здійснення тимчасової адміністрації, яка була введена до прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції, та щодо порядку задоволення вимог кредиторів банку при його ліквідації. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року №3-223гс15 та постановах Вищого господарського суду України від 07.07.2015 року у справі №922/5614/14, від 22.07.2015 року у справі №922/5975/14, від 12.08.2015 року у справі №910/5122/15-г.

Враховуючи викладені обставини справи, а також те, що під час вирішення даного спору у відповідача відкликано банківську ліцензію, тоді як без банківської ліцензії відповідач не має право здійснювати банківську діяльність, в тому числі і здійснювати розрахункове-касове обслуговування клієнтів, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.» є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта.

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «В.М.» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі №910/27701/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі №910/27701/14 залишити без змін.

3. Справу №910/27701/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді В.Г. Суховий

А.О. Мальченко