ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Справа № 910/16419/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого-судді суддів:Демидової А.М., Воліка І.М. (доповідача), Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення "Укрспецекспорт"
на рішеннявід 10.09.2015
господарського суду міста Києва
та на постанову від 11.11.2015
Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/16419/15
господарського суду міста Києва
за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"
доДержавної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення "Укрспецекспорт"
простягнення 4 792,34 грн.
В судове засідання прибули представники сторін:
позивачаПетровская А.М. (дов. від 12.05.2015 № 03/2/304);
відповідачаПопічко Р.Р. (дов. від 28.04.2014 № Д-0558/2014);
ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (надалі - ПАТ "ВіЕйБі Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі банк") звернулося до господарського суду з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення "Укрспецекспорт" (надалі - ДК "Укрспецекспорт", відповідач), про стягнення заборгованості за Договором про забезпечення надання гарантії від 14.02.2008 № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 з урахуванням штрафних санкцій, передбачених договором та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.09.2015 у справі № 910/16419/15 (суддя Мандриченко О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 (колегія суддів: Хрипун О.О. - головуючий, судді - Власов Ю.Л., Станік С.Р.), позов задоволено повністю; стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення "Укрспецекспорт" на користь ПАТ "ВіЕйБі Банк" 200 доларів США заборгованості за надання та обслуговування контргарантії, що еквівалентно 4211,59 грн., 422,59 грн. заборгованості зі сплати комісії за прийняття зобов'язань по контргарантії, 0,20 грн. пені, 5,81 грн. 3 % річних та 151,97 грн. інфляційної складової боргу; стягнуто з ДК "Укрспецекспорт" в доход Державного бюджету України 1 827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з постановленими судовими актами судів попередніх інстанції, відповідач - ДК "Укрспецекспорт" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 10.09.2015 скасувати, і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами порушено норми процесуального та матеріального права, і зокрема, ст. ст. 212-214, 606, 512-519 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 23 Закону України "Про заставу", ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", оскільки судами не враховано, що гарантія була забезпечена договором застави, і з першого для настання обумовленої договором застави обставини (невиконання відповідачем свого зобов'язання по договору гарантії), у позивача виникло право на вклад розміщений відповідачем, що свідчить про відсутніть заборгованості у відповідача перед позивачем. Зазначені обставини є підставою для скасування оскаржуваних судових актів.

Позивач не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу відповідача до Вищого господарського суду України не надіслав, що не перешкоджає касаційному перегляду оскаржуваних судових актів.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши представників сторін та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами, що 14.02.2008 між ВАТ "ВіЕйБі Банк" (найменування якого змінено відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства" на ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк")) (Гарант) та ДК "Укрспецекспорт" (Принципал) укладений Договір про забезпечення надання гарантії № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 (в подальшому зі змінами внесеними Додатковими договорами), за умовами якого Гарант за дорученням Принципала зобов'язався забезпечувати випуск банком Arab African International Bank, Єгипет гарантії виконання зобов'язань на суму 6713,90 доларів США на користь бенефіціара. Для забезпечення випуску гарантії банком бенефіціара - Arab African International Bank, Гарант надає контргарантію на користь банка бенефіціара для подальшого випуску гарантії банком бенефіціара на користь бенефіціара; гарантія надається на строк 20 місяців, а контргарантія до 02.11.2009 і набуває чинності з дати випуску (п. п. 1.1, 1.2., 1.3. Договору).

До Договору про забезпечення надання гарантії № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 від 14.02.2008 сторонами укладалися Додаткові угоди, якими продовжено строк надання контргарантії до 15.01.2015, в забезпечення гарантії, що надається на строк до 31.12.2014; при цьому строк виконання зобов'язань Принципала (відповідача) перед Гарантом (позивачем) становить 29.01.2015, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до пункту 1.6. Договору гарантії в редакції змін та доповнень, Принципал сплачує Гаранту комісію за надання та обслуговування контргарантії згідно з діючими тарифами гаранта, зокрема: комісійні за надання та обслуговування контргарантії на умовах покриття коштами клієнта в розмірі 0,3 % від суми контргарантії, мінімум 200,00 доларів США за квартал або його частину; комісійні за оформлення договору про забезпечення надання гарантії в розмірі 70,00 доларів США; інші комісійні згідно з тарифами гаранта; комісійні інших банків (у разі виникнення).

Також, Принципал зобов'язаний сплати Гаранту комісію за взяття зобов'язань по контргарантії у розмірі 2,5 % проценти річних від суми наданої контргарантії, яка сплачується за період з дати підписання цього Договору про внесення змін до дня виконання Гарантом зобов'язань перед банком бенефіціара за наданою контргарантією або до закінчення строку дії контргарантії (п.п. 1.6.2. Договору).

Згідно із підпунктами 2.1.1. та 2.1.3. Договору гарантії, Принципал зобов'язався сплачувати комісію за надання послуги згідно з п. 1.6. цього Договору протягом 3-х банківських днів з дати отримання повідомлення від гаранта; відшкодовувати всі витрати інших банків, що виникли під час обслуговування гарантії, протягом 3-х банківських днів з дати отримання повідомлення від Гаранта про сплату таких витрат.

Відповідно до підпункту 2.2.1. Договору гарантії Гарант зобов'язався протягом двох банківських днів з дати підписання Договору випустити контргарантію за умови виконання Принципалом вимог, передбачених п.п. 2.1.6. цього Договору щодо подання необхідних документів: Договору застави майнових прав (права вимоги) на грошові кошти в сумі 6713,90 доларів США, розміщені на депозитному рахунку, відкритому в Гаранта, згідно з Договором строкового банківського вкладу № 176-ІВ від 13.02.2008 на суму 6713,90 доларів США.

На виконання умов Договору гарантії позивачем випущено контргарантію № CPFO12/ARAI/08 від 14.02.2008 на суму 6713,90 доларів США на термін до 15.01.2015, а відповідачем на підставі Договору строкового банківського вкладу № 176-ІВ/USE-12.1-38-Д/Г-08 від 13.02.2008 в баку розміщено кошти в сумі 6713,90 доларів США з терміном повернення вкладу - 29.01.2015 (з урахуванням змін внесених Додатковими угодами) та на підставі Договору застави від 14.03.2008 передано Банку як заставодержателю в заству майнові права (право вимоги) на грошові кошти в сумі 6713,90 доларів США розміщені на рахунку №0296/840 згідно з Договором строкового банківського вкладу №176-ІВ/USE-12.1-38-Д/Г-08 від 13.02.2008, в забезпечення виконання зобов'язань та задоволення вимог Заставодержателя до ДК "Укрспецекспорт" у повному обсязі, включаючи проценти, неустойку, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, та інших зобов'язань, передбачених Договором про забезпечення надання гарантії № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 від 14.02.2008 на суму 6713,90 доларів США.

При цьому, за умовами Договору застави від 14.03.2008, і зокрема у пунктах 4.1. та 4.2, сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Принципалом (відповідачем) будь-якої з вимог Договору гарантії та/або Заставодавцем цього Договору застави, майнові права, які є предметом застави (грошові кошти), переходять до Заставодержателя. З цього моменту заставодержатель може звернути стягнення на предмет застави, перерахувати кошти на будь-який власний рахунок і задовольнити за рахунок цих коштів в повному обсязі всі свої вимоги за договором гарантії; Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в повному обсязі (сума гарантії, проценти, неустойку, витрати по зверненню стягнення на предмет застави) у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

29.12.2014 до позивача надійшло SWIT-повідомлення від банку Arab African International Bank, Каїр, Єгипет щодо звільнення гаранта від зобов'язань за контргарантією № CPFO12/ARAI/08 на суму 6713,90 доларів США.

12.12.2014 позивач направив відповідачу вимогу № 08-17560 щодо виконання зобов'язань за Договором гарантії, а саме: про погашення заборгованості зі сплати комісійної винагороди.

23.12.2014 супровідним листом № USE-11-16673 відповідач направив позивачеві платіжне доручення № 453 від 22.12.2014 на суму 3153,87 грн. з метою сплати комісії по контргарантії згідно з укладеним договором, а також заяву про продаж іноземної валюти або банківських металів № 9 від 23.12.2014.

Як встановлено судами зазначена вимога направлена на виконання умов укладеного між сторонами Договору про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування, в тому числі з використанням систем дистанційного обслуговування рахунку № USE-11-27-Д/Г-13 від 15.04.2013 з подальшими Додатковими договорами до нього.

15.01.2015 відповідач направив позивачеві разом з супровідним листом №USE-11-236 два платіжних доручення від 13.01.2015, у тому числі за № 1 на суму 424,87 грн. по сплаті комісії по контрганатії за Договором № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 від 14.02.2008.

22.01.2015 відповідач отримав відповідь позивача № 09-391 від 15.01.2015 на лист № USE-11-16673 від 23.12.2014, в якому повідомлялося про неможливість виконання платіжних доручень у зв'язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних, запровадженням тимчасової адміністрації та призначенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" з 21.11.2014 по 20.02.2015; можливість задоволення вимог з повернення коштів у порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в межах ліквідаційної процедури, а також про можливість оплати комісії за договором гарантії з рахунків, відкритих в інших банківських установах.

23.01.2015 позивач надав відповідачеві відповідь на лист № USE-11-236 від 14.01.2015 (лист № 09-588 від 21.01.2015) про неможливість проведення платежів, аналогічного змісту, що і лист № 09-391 від 15.01.2015.

23.04.2015 позивач повторно направив відповідачу письмову вимогу №31/1-7658 від 22.04.2015 щодо належного виконання зобов'язань за Договором гарантії та необхідність погашення заборгованості у сумі 200,00 доларів США та сплати штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору у розмірі 456,78 грн. Проте зазначена вимога відповідачем залишена без виконання, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з відповідача станом на 15.06.2015 - 200 доларів США заборгованості за надання та обслуговування контргарантії, що еквівалентно 4211,59 грн., заборгованості зі сплати комісії за прийняття зобов'язань по контргарантії у сумі 422,59 грн., 0,20 грн. пені, 5,81 грн. 3 % річних та 151,97 грн. інфляційної складової боргу.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що платіжні доручення від 22.12.2014 та від 13.01.2015 Банком (позивачем) не були виконані у зв'язку з тим, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 №733/БТ ПАТ "ВіЕйБі Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних, на виконання якої 20.11.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 123 щодо запровадження з 21.11.2014 тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації строком на три місяці з 21.11.2014 до 20.02.2015.

В подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації позивача та призначено уповноважену на це особу строком з 20.03.2015 по 19.03.2016.

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

При цьому норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи із суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Положеннями статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Пунктом 1 частини 5 статті 36 вищезазначеного Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (п. 1 ч. 6 вказаної статті).

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

За встановлених обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку відповідача, відкритого у позивача згідно з платіжними дорученнями № 453 від 22.12.2014 на суму 3153,87 грн. та № 1 від 13.01.2015 на суму 424,87 грн. є майновими зобов'язаннями, а відповідач є кредитором банку на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з огляду чого позовні вимоги Банку грунтуються на вимогах закону, а тому судом задоволено позов у повному обсязі.

При цьому, судом відхилено посилання відповідача, що вимоги Банку щодо погашення заборгованості зі сплати комісійної винагороди по Договору про забезпечення надання гарантії № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 від 14.02.2008, є погашеними за рахунок коштів у сумі 6713,90 доларів США, що знаходяться на рахунку № 0296/840 розміщених у Банку на підставі Договору строкового банківського вкладу № 176-ІВ/USE-12.1-38-Д/Г-08 та переданих останньому відповідно до Договору застави від 14.03.2008, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4.1. Договору застави у разі невиконання або неналежного виконання Принципалом будь-якої з вимог договору гарантії та/або заставодавцем цього договору застави, майнові права, які є предметом застави (самі грошові кошти), переходять до Заставодержателя. З цього моменту Заставодержатель може звернути стягнення на предмет застави, перерахувати кошти на будь-який власний рахунок і задовольнити за рахунок цих коштів у повному обсязі всі свої вимоги за Договором гарантії.

Згідно із пунктом 4.2. Договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у повному обсязі (сума гарантії, проценти, неустойку, витрати по зверненню стягнення на предмет застави) у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Таким чином, зазначені умови Договору застави про можливість задоволення банком своїх вимог за рахунок заставленого майна (права вимоги) у разі неналежного виконання Заставодавцем (позивачем) своїх зобов'язань за Договором гарантії, відповідач помилково ототожнює з відкладальною обставиною, передбаченою ст. 212 Цивільного кодексу України, у разі настання якої право вимоги за договором строкового банківського вкладу переходить до Заставодержателя без вчинення ним дій зі звернення стягнення на предмет застави. Отже, поєднання боржника і кредитора в розумінні ст. 606 Цивільного кодексу України не відбулось, оскільки Банк набув лише право звернення стягнення на предмет застави - майнові права за Договором строкового банківського вкладу № 176-ІВ/USE-12.1-38-Д/Г-08 від 13.02.2008 згідно із Законом України "Про заставу", а не погашення своїх зобов'зання за Договором про забезпечення надання гарантії № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 від 14.02.2008.

За таких обставин, задоволення вимог ПАТ "ВіЕйБі Банк" за Договором про забезпечення надання гарантії і припинення у зв'язку з цим грошових зобов'язань ДК "Укрспецекспорт" можливе лише у разі реалізації банком своїх прав Заставодержателя та фактичного настання переходу прав на грошові кошти, що є неможливим під час здійснення тимчасової адміністрації за якої діють обмеження, встановлені положеннями спеціального Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З огляду вищевикладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірними висновки судів попередніх інстанцій щодо неможливості виконання банком платіжних доручень у період запровадження тимчасової адміністрації, виходячи з того, що за приписами частин 1 - 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами; банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд; частиною 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Разом з тим, частиною 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", норми якого є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у даних правовідносинах, закріплено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, до яких відноситься і відповідач (кредитор банку), оскільки з дня запровадження тимчасової адміністрації Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги кредитора до певної черги погашення включаючи їх в реєстр, та не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів (стаття 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Згідно зі ст. 606 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Приписи ст. 606 Цивільного кодексу України встановлюють такий спосіб припинення цивільно-правового зобов'язання, що не залежить від волі сторін. Поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Тобто, зникає (або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин) в силу об'єктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення. При цьому до особи, що залишилась, переходять всі правомочності щодо взаємних зобов'язань, у зв'язку з чим припиняється і власне правовідношення.

Із встановлених судами попередніх інстанцій обставин не вбачається, що на підставі Договору застави від 14.03.2008 відбулось поєднання боржника і кредитора в одній особі, оскільки обидві сторони правовідносин продовжують об'єктивно існувати із збереженням за ними всіх прав та обов'язків як за договором про надання гарантії, так і за депозитним договором, оскільки відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про заставу" при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, а отже лише після набуття заставодержателем права на звернення стягнення на предмет застави на підставі договору уступки права вимоги можливе поєднання боржника і кредитора за умови, що такий договір не буде суперечити положенням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Таким чином, відхиляючи заперечення відповідача щодо відсутності заборгованості перед позивачем внаслідок задоволення останнім своїх вимог за Договором про забезпечення надання гарантії № 15/USE-12.1-39-Д/Г-08 від 14.02.2008 шляхом переведення на нього майнових прав на банківський вклад згідно із Договору застави від 14.02.2008, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано виходили з того, що звернення стягнення на предмет застави є правом, а не обов'язком позивача, і пунктами 4.1., 4.2. Договору застави визначено процедуру звернення стягнення на заставлене майно, у разі виявлення позивачем бажання реалізувати це право за умови дотримання вимог Закону України "Про заставу".

Отже, доводи скаржника викладені у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій, ґрунтуються на невірному розумінні наведених норм цивільного законодавства та норм спеціального закону, зводяться до намагання довільно витлумачити зазначені норми, не доводять неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями частини 2 ст. 1115 ГПК України та частини 1 та 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також ґрунтуються на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесені рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення "Укрспецекспорт" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 10.09.2015 у справі № 910/16419/15 залишити без змін.

Головуючий, суддя А.М. Демидова

Судді : І.М. Волік

С.Р. Шевчук