РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015Справа №910/28504/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській O.С.

розглянувши справу № 910/28504/15

за позовом Українського державного підприємства «Укрхімтрансаміак»;

до товариство з обмеженою відповідальністю «Мескон»;

про розірвання договору та стягнення 954 725,62 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 77у від 29.10.2015р.;

від відповідача: не зявився.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось Українське державне підприємство «Укрхімтрансаміак» (надалі позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Мескон» (надалі відповідач) про розірвання договору № 030/А/2014 від 29.05.2014р. та стягнення 954 725,62 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № 030/А/2014 від 29.05.2014р. у визначений строк не поставив передплачений позивачем товар, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 762 560,40 грн., також за прострочення поставки товару на суму 762 560,40 грн. позивачем нараховані неустойка в сумі 138 785,99 грн. та 53 379,23 грн. - штраф. У звязку з істотним порушення відповідачем умов договору, позивач також просить розірвати договір № 030/А/2014 від 29.05.2014р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2015р. порушено провадження у справі № 910/28504/13 та призначено її розгляд на 19.11.2015р.

Ухвалою суду від 19.11.2015р. розгляд справи було відкладено на 17.12.2015р., у звязку з неявкою в судове засідання повноважного представника відповідача.

Присутнім у судовому засіданні 17.12.2015р. представником позивача підтримано заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання вдруге не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 06.11.2015р. та ухвали від 19.11.2015р. не виконав, витребувані документи, в тому числі відзив на позов, суду не надіслав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу суду від 06.11.2015р. та ухвалу від 19.11.2015р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, та отримані останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2014р. між позивачем (за договором покупець) та відповідачем (за договором постачальник) було укладено договір поставки № 030/А/2014 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити вартість товару, асортимент, кількість та ціна якого визначається специфікацією (Додтаок № 1), що додається до договору і є його невід'ємною частиною.

Так, сторонами було підписано Специфікацію (додаток № 1 до договору), в якій сторони узгодили найменування, одиницю виміру, кількість, ціну та місце поставки товару.

Загальна вартість договору складає 762 560,40 грн. в т.ч. ПДВ 127 093,40 грн. (п. 2.2. договору).

Відповідно до п.4.1 договору, загальний строк поставки товару складає 20 (двадцять) тижнів з моменту здійснення 100% попередньої оплати відповідно до п.7.1.1. договору.

За умовами п.7.1.1 договору, попередня оплата товару у розмірі 100% від загальної вартості договору сплачується протягом 7 (семи) банківських днів з моменту підписання договору та отримання оригіналу рахунка від постачальника.

На виконання умов договору позивачем 02.07.2014р. було перераховано на рахунок відповідача передоплату за товар у сумі 762 560,40 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 997 від 02.07.2014р., наявною в матеріалах справи.

За твердженням позивача, яке по суті не заперечується і відповідачем, у строк, обумовлений договором, відповідачем позивачу товар поставлено не було. Доказів протилежного матеріали справи не містять. У звязку з чим у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за передплачене обладнання в сумі 405 451,20 грн.

22.01.2015р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 43 від 15.01.2015р. з вимогою протягом 14 днів з дати направлення претензії поставити позивачу товар. Однак, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення..

Отже, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становить 762 560,40 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 статті 662 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з статтею 663 ЦК України продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не заперечений факт не поставки передплаченого позивачем товару в сумі 762 560,40 грн. за представленим платіжним дорученням та не надано доказів поставки обладнання на суму 762 560,40 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 762 560,40 грн. підлягає задоволенню.

Також, у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань, позивач просить суд стягнути з відповідача 762 560,40 грн. неустойку, яка розрахована за період з 20.11.2014р. по 20.05.2014р., а також 53 379,23 грн. штрафу.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 8.2. договору, у разі порушення строків поставки, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 0,1% від вартості непоставленого/недопоставленого товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплачується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Крім того, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996р. № 543/96 застосуванню не підлягають, оскільки вказаний Закон регулює відносини, повязані з несвоєчасним виконанням грошових зобовязань.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені (неустойки), визнав його обґрунтованим, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 138 785,99 грн.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 8.2 договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на суму непоставленої у встановлений термін продукції, і є правовим наслідком прострочення поставки продукції з вини відповідача, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення штрафу є обґрунтованою.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 06/5026/1052/2011.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 53 379,23 грн., суд встановив, що він є арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині також визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд розірвати договір № 030/А/2014 від 29.05.2014р., у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань по поставці передплаченого позивачем товару.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Цивільний кодекс України при регулюванні інституту розірвання договору містить норми, які стосуються різних питань, як то: підстави розірвання договору, порядок розірвання (за домовленістю сторін, одностороння відмова, за рішенням суду), наслідки розірвання договору тощо.

Господарський кодекс України в силу положень Преамбули, статей 1 та 4, є спеціальним законом порівняно з Цивільним кодексом України, а тому норми цього кодексу мають пріоритет перед аналогічними нормами Цивільного кодексу України. (аналогічна позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2006р. по справі №17/543)

Порядок розірвання договору визначений ст. 188 Господарського кодексу України. Відповідно до даної статті зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У той же час, Верховним Судом України з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) зазначалося, що недотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 188 ГК України щодо обовязку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, в разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про розірвання договору (постанова ВСУ від 17.06.2008р. №8/32пд).

Відповідно до п.11.1 договору, останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2014р., а в частині виконання сторонами своїх зобовязань за договором до моменту їх повного виконання.

Сторони договору в п.11.3 договору, погодили можливість дострокового розірвання цього договору за ініціативою покупця у будь-який момент без сплати постачальнику штрафних санкцій та відшкодування збитків, завданих таким розірванням, а також в інших випадках, передбачених цим договором та законодавством України.

Як зазначає позивач у позові, відповідач не виконав свої зобовязання щодо поставки передплаченого позивачем товару в обумовлені п. 4.1. договору строки, що призвело до істотного порушення з боку відповідача умов договору

За наведених обставин, з урахуванням того, що відповідач не виконав у встановлений п.4.1 договору строк взяті на себе зобовязання по поставці передплаченого позивачем товару, що свідчить про істотне порушення умов договору зі сторони відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленої позовної вимоги про розірвання договору № 030/А/2014 від 29.05.2014р.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Розірвати Договір № 030/А/2014 від 29.05.2014р., який укладений між Українським державним підприємством «Укрхімтрансаміак» та товариством з обмеженою відповідальністю «Мескон».

3. Стягнути з товариство з обмеженою відповідальністю «Мескон» (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 15; ) на користь Українського державного підприємства «Укрхімтрансаміак» (02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15; ) 762 560 грн. 40 коп. боргу, 138 785 грн. 99 коп. пені, 53 379 грн. 23 коп. - штраф та 15 538 грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 28.12.2015р.

Суддя А.І. Привалов