КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2015 р. Справа№ 910/22179/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача Семеренко С.О., дов. від 01.01.2015 №54/20-19,

від відповідача Мельник В.В., дов. від 18.04.2014 №24-93,

розглянувши апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 (підписане 20.10.2015)

у справі №910/22179/15 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Концерну «Міські теплові мережі»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання укладеним договору реструктуризації заборгованості в сумі 93 199 546,13 грн

ВСТАНОВИВ:

Концерн «Міські теплові мережі» (далі - позивач, або концерн) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач, або ПАТ «НАК «Нафтогаз України») про визнання укладеним між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та концерном договору реструктуризації заборгованості в сумі 93 199 546,13 грн на умовах, викладених в проекті договору, підписаного позивачем, та вважати зазначену заборгованість реструктуризованою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 у справі №910/22179/15 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов спірного договору про реструктуризацію, укладання якого не є обов'язковим для сторін на підставі закону, а відтак, такий правочин слід вважати таким, що не відбувся.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджувались правовідносини сторін, які стали підставою для пропозиції позивача укласти з відповідачем договір, як того вимагає ст.181 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст.10, 11 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). За твердженнями апелянта, місцевим господарським судом також не надано оцінки доводам позивача та не досліджено, що основними причинами виникнення заборгованості є неповна оплата спожитих енергоносіїв споживачами теплової енергії, недосконалість механізмів ціноутворення, та, як наслідок, невпорядкованість тарифів на виробництво, транспортування та постачання енергоносіїв, які у ряді випадків не покривали виправданих витрат суб'єктів господарської діяльності на виробництво, транспортування, передачу та постачання енергоносіїв. Крім того, прийняття платежу в сумі 388 331,44 грн, що здійснений позивачем на виконання умов запропонованого до укладання договору реструктуризації, на думку апелянта, свідчить, що відповідач фактично підтвердив існування між сторонами договору реструктуризації.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2015 прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 25.11.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

25.11.2015 року розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 розгляд апеляційної скарги призначено на 23.12.2015.

23.12.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представник позивача подав платіжні доручення та банківські виписки на виконання умов договору.

У судовому засіданні 23.12.2015 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 скасувати, постанови нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, росив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.09.2011 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (далі - ПАТ «Запоріжгаз», або постачальник) та Концерном «Міські теплові мережі» (далі - концерн, або споживач) укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом № 1 БО (далі - договір від 23.09.2011), за умовами якого постачальник постачає природний газ споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ «Запоріжгаз» поставив протягом жовтня 2011 - серпня 2012, а позивач прийняв природний газ на загальну суму 245 606 343,87 грн. Однак, концерном вказаний природний газ оплачений частково в сумі 145 656 078,54 грн. Неоплаченим залишився газ на загальну суму 99 950 265,33 грн.

31.10.2012 між ПАТ «Запоріжгаз» (первісний кредитор) та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 14/6705/12 (далі - договір від 31.10.2012), за умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги до боржника, концерну за договором від 23.09.2011 у сумі 99 950 265,33 грн.

Крім передачі права вимоги оплати спожитого природного газу за зобов'язанням, зазначеними в п.1.1 договору, до нового кредитора переходять права вимоги стягнення всіх штрафних санкцій, інфляційних витрат та відсотків, пов'язаних з невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за зазначеним вище договором (п.1.2 договору від 31.10.2012).

За даними бухгалтерського обліку у концерну рахується заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за договором від 31.10.2012, що станом на 01.01.2013 становить 93 199 546,13 грн (залишок основного боргу з урахуванням списаної заборгованості в сумі 4 598 042,99 грн згідно рішень судів у справі № 910/8845/13).

09.06.2015 відповідач звернувся до позивача з листом №4156 щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ, в якому зазначив, що концерну необхідно вжити заходів щодо погашення заборгованості протягом 3-х місяців з дня отримання листа.

З метою вжиття заходів з погашення заборгованості перед ПАК «НАК «Нафтогаз України» 27.07.2015 листом №3729/20 концерн звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про реструктуризацію заборгованості, яка виникла станом на 01.01.2013, на умовах, визначених ст.10.1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» та направив на адресу відповідача примірник проекту договору про реструктуризацію.

На вказану пропозицію відповідач листом від 12.08.2015 №26-5780/1.2.2-15 повідомив позивача, що реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану НАК «Нафтогаз України» заборгованості за природний газ, спожитий до 01.01.2014 (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилась непогашеною на день набрання чинності цим законом.

Оскільки відповідач згоди на реструктуризацію боргу не надав позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про реструктуризацію заборгованості в сумі 93 199 546,13 грн укладеним на умовах, викладених позивачем у проекті договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За правилами частин 3 і 7 статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (ч.1 ст.187 ГК України).

Загальний порядок укладання господарських договорів викладено у статті 181 ГК України.

З огляду на зазначені вище норми права, укладення договору для сторони є обов'язковим лише у випадках прямо встановлених законодавством чи домовленістю між сторонами.

Спеціальним законом, що регулює питання реструктуризації заборгованості за природний газ є Закон України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що дія цього Закону поширюється на підприємства паливно-енергетичного комплексу, а також інших учасників розрахунків, які мають або перед якими є заборгованість, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії.

Відповідно до п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками. Суб'єктам господарської діяльності інших форм власності дозволяється, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 10.11.2005 № 568 затверджено перелік підприємств відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Вказаним переліком позивача було внесено до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у погашені заборгованості.

Проте, пряма вказівка закону щодо обов'язковості сторонами укладення договору про реструктуризацію заборгованості за споржитий природний газ, зокрема, у Законі України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» та Законі України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» відсутня. Натомість, передбачена обов'язковість взаємної згоди боржника і кредитора на укладення такого договору.

Крім того, відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (ч.8 ст.181 ГК України).

Відтак, враховуючи, що між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов спірного договору про реструктуризацію, укладання якого не є обов'язковим для сторін на підставі закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такий правочин слід вважати таким, що не відбувся.

Прийняття відповідачем платежів по 388 331,44 грн, що здійснені позивачем на виконання умов запропонованого до укладення договору про реструктуризацію, за висновками колегії суддів не свідчить про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов для даного виду договору.

Посилання апелянта на його скрутне фінансове становище, колегією суддів не приймається до уваги з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відтак, відсутність субвенцій з державного бюджету на погашення заборгованості різниці в тарифах, а також можливі затримки відповідних платежів контрагентами позивача не є підставою звільнення позивача від передбаченої договором господарсько-правової відповідальності.

Решта доводів позивача колегією суддів відхиляються, оскільки не спростовують висновків суду, що наведені вище.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 у справі №910/22179/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/22179/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Л.М. Ропій