КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Справа№ 910/19853/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства ,,Чумаки

на рішення господарського суду міста Києва від 17.09.2015р.

у справі № 910/19853/15 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Сільськогосподарського приватного підприємства ,,Чумаки

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Компанія з управління активами ,,Ексельсіор

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське Приватне підприємство ,,Чумаки звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Компанія з управління активами ,,Ексельсіор про визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 21.11.2014р. до Договору про порядок погашення боргу від 09.07.2014p.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.09.2015р. у справі № 910/19853/15 в позові відмовлено повністю.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на положення ЦК України, та дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у даній справі та відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки належними доказами не доведено, що укладена між сторонами Додаткова угода № 1 зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття угоди до виконання.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.09.2015р. у справі № 910/19853/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Так, на думку скаржника, спірну додаткову угоду від імені позивача підписано неуповноваженою особою. При цьому, відповідачу було відомо про ці обставини, оскільки відомості про справжнього керівника на день підписання додаткової угоди № 1 містилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про її необґрунтованість та просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015р. у справі № 910/19853/15 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 17.11.2015р.

Ухвалою суду від 17.11.2015р. розгляд апеляційної скарги у справі № 910/19853/15 відкладено на 08.12.2015р. на підставі ст. 77 ГПК України. Зазначеною ухвалою зобовязано відповідача надати суду для огляду оригінали документів.

На адресу суду надійшов лист директора Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОСОБА_2, в якому зазначено що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2015 у справі №826/18874/14, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.10.2015 К/800/34218/15, скасовано записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 26.11.2014 №3000129 та від 27.11.2014 № 000129 стосовно зміни керівника Сільськогосподарського приватного підприємства ,,Чумаки.

Ухвалою суду від 08.12.2015р. розгляд скарги у справі відкладено на 22.12.2015р. на підставі ст. 77 ГПК України. Данною ухвалою суд зобовязав позивача надати суду належні та допустимі докази повноважень директора СПП ,,Чумаки ОСОБА_3 на час подання апеляційної скарги, а також надати документальне підтвердження (за підписом керівника) щодо чинності на даний час довіреності від 22.06.2015 виданої на імя ОСОБА_4, та відсутність її скасування (припинення) згідно зі ст. 249 ЦК України. Також зобовязано відповідача надати суду для огляду оригінали документів. Відповідачем вимоги ухвали суду виконано.

22.12.2015р. на адресу суду надійшло повідомлення директора СПП ,,Чумаки ОСОБА_5, відповідно до якого вона повідомила, що товариством відкликано всі довіреності, які видані ОСОБА_3 на представництво будь яких інтересів СПП ,,Чумаки, в тому числі на ім'я ОСОБА_4

В судовому засіданні 22.12.2015р. представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить підпис представника в повідомленні про відкладення розгляду справи.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Заяв про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, у звязку з цим колегія суддів, враховуючи його належне повідомлення про час та місце розгляду скарги, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.07.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Компанія з управління активами ,,ОСОБА_2 Фінанс (назву якої було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Компанія з управління активами ,,Ексельсіор) (далі кредитор, відповідач) та Сільськогосподарським приватним підприємством ,,Чумаки (далі боржник, позивач) укладено Договір про порядок погашення боргу, відповідно до п. 1 якого боржник визнає і підтверджує, що станом на 09 липня 2014 року його загальна заборгованість перед кредитором за кредитним договором складає 34 862 944 грн. 09 коп.

Згідно з п. 2 Договору про порядок погашення боргу, боржник зобовязується погасити заборгованість перед кредитором у розмірі, визначеному у п. 1 цього договору, 02 березня 2015 року шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора.

21 листопада 2014 року між кредитором та боржником укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про порядок погашення боргу (далі Додаткова угода № 1).

В преамбулі спірного договору зазначено, що він з боку СПП ,,Чумаки укладений в особі виконуючої обовязки директора ОСОБА_5, яка діє на підставі Статуту. В реквізитах сторін з боку СПП ,,Чумаки договір підписано ОСОБА_5

Відповідно до п. 1 та 2 вказаної Додаткової угоди № 1, сторони дійшли згоди викласти п. 2 та п. 3 Договору про порядок погашення боргу в наступній редакції: ,,Боржник зобовязується погасити заборгованість перед Кредитором у розмірі, визначеному у п. 1 цього договору, 01 грудня 2014 року шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Кредитора. У разі, якщо боржник 01 грудня 2014 року не виконує у повному обсягу зобовязання з погашення заборгованості у розмірі 34 862 944 грн. 09 коп., кредитор нараховує проценти на заборгованість у розмірі 35% річних починаючи з дати набуття прав кредитора до боржника на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитом, а саме з 27.06.2013 року розмір заборгованості, на яку кредитор нараховує проценти становить 49 862 944 грн. 09 коп.

У разі порушення зобовязань щодо погашення заборгованості 01 грудня 2014 року, боржник сплачує на користь кредитора штраф у розмірі 10 000 000 гривень 00 копійок протягом трьох банківських днів з моменту невиконання зобовязання по сплаті грошових коштів. Боржник погоджується, що зазначений у цьому пункті розмір штрафу є справедливим по відношенню до розміру несплаченої заборгованості та відповідає його намірам (п. 3 Додаткової угоди № 1 до Договору про порядок погашення боргу від 09 липня 2014 року).

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач посилається на те, що Додаткова угода №1 до Договору про порядок погашення боргу підписана від імені позивача виконуючою обовязки директора ОСОБА_5, яка діє на підставі статуту, однак станом на 21.11.2014 року (на дату підписання Додаткової угоди № 1) директором позивача був ОСОБА_6, з огляду на що оспорювана угода підписана неуповноваженою особою, а тому, у відповідності до ст. 203, ст. 215 ЦК України, має бути визнана судом недійсною.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин та доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, враховуючи таке.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як розяснено в п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Як на підставу для визнання Додаткової угоди №1 недійсною, позивач посилається на те, що вона підписана неуповноваженою особою - виконуючою обовязки директора ОСОБА_5, в той час як директором позивача була інша особа ОСОБА_6

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами або довіреністю та скріплюється печаткою.

Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Пунктом п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 розяснено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобовязує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обовязку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Згідно з ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст. ст. 245, 246 ЦК України).

Матеріали справи містять довіреність від 17 листопада 2014 року, відповідно до якої Сільськогосподарське приватне підприємство ,,Чумаки в особі директора ОСОБА_6 надає наступні повноваження ОСОБА_5: укладати, змінювати, погоджувати, переоформлювати, розривати, доповнювати будь-які договори, угоди, додаткові угоди, акти приймання-передані, додатки до угод стороною яких виступає товариство.

Доказів, які б підтверджували припинення строку дії вищевказаної довіреності, скасування чи визнання її недійсною на час укладення спірного договору, а також наявності обмежень у особи, яка укладала спірний договір від імені позивача, як доказів того, що відповідачу було відомо про такі обмеження, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Таким чином, на момент підписання Додаткової угоди №1 від 21.11.2014 року ОСОБА_5 мала необхідний обсяг повноваження на підписання зазначеного вище правочину, а тому твердження позивача про те, що спірний правочин підписаний неуповноваженою особою, не відповідають дійсним обставинам справи, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Водночас, відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як розяснено в п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст.241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи зясовувати повязані з цим обставини.

З банківської виписки по особовим рахункам, наявної в матеріалах справи вбачається, що позивачем здійснювались оплати на користь відповідача з призначенням платежу: ,,Погашення штрафних санкцій по кредитному Договору № 34/К-06 від 28.04.2006р..

Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом від 27.11.2014р. повідомив відповідача, що 27.11.2014 року позивач здійснив на користь відповідача оплати. Однак, у графі ,,Призначення платежу було здійснено помилку, а тому просив вважати вірним наступне призначення платежу: ,,Погашення основного зобовязання по кредитному Договору № 34/К-06 від 28.04.2006 р. з урахуванням Договору про порядок погашення боргу від 09.07.2014р. зі змінами (Додаткова угода № 1 від 21.11.2014 р.).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час укладення Додаткової угоди № 1 представник позивача ОСОБА_5 мала необхідний обсяг повноважень для укладення спірного правочину, а відтак, сам лише факт зазначення у спірному правочині невірної посади представника позивача не є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, матеріалами справи підтверджується фактичне виконання умов Додаткової угоди № 1 позивачем, а тому позивачем, як особою, що оспорює дійсність Додаткової угоди № 1, було схвалено всі його умови, а наступне схвалення позивачем умов такого правочину за відсутності заперечень з боку відповідача унеможливлює визнання його недійсним.

Таким чином, позивачем належними доказами не доведено, що укладена між сторонами Додаткова угода № 1 зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття угоди до виконання, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги є тотожними позовним вимогам у даній справі, та їм надана належна правова оцінка судом першої інстанції, тому колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Колегія суддів враховує обставини щодо відкликання довіреностей, які видані ОСОБА_3 на представництво будь яких інтересів СПП ,,Чумаки, однак зазначає таке.

Частиною 1 ст. 16 Закону України ,,Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців передбачено, що єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін (ч.1 ст.18 Закону України ,,Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців).

В матеріалах справи наявна довіреність на імя ОСОБА_4, видана директором СПП ,,Чумаки ОСОБА_3 Даною особою було подано зазначений позов до господарського суду та апеляційну скаргу в інтересах СПП ,,Чумаки.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що з 23.11.2015р. ОСОБА_5 є директором СПП ,,Чумаки.

ОСОБА_5 як директором товариства було відкликано довіреності, в тому числі видану на імя ОСОБА_4

Однак, з огляду на дату призначення директора ОСОБА_5 (23.11.2015р.), довіреність на імя ОСОБА_4 була чинною як на дату звернення з позовом до господарського суду так і на момент звернення з апеляційною скаргою .

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 17.09.2015р. у справі № 910/19853/15, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення є законним та має бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 17.09.2015р. у справі № 910/19853/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства ,,Чумаки - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

ОСОБА_1