ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року Справа № 904/8033/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Фьокліна Д.І.

представники сторін:

від відповідача-1:ДаниленкоІ.В.,довіреність №5 від 16.10.2015 р., представник;

від відповідача-2:РадзевілА.В.,довіреність №3319від13.11.2015 р., представник;

представник позивача в судове засідання не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року у справі № 904/8033/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Екоресурс", с. Тарасівка, Київська область-

до відповідача - 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс", м. Дніпропетровськ

відповідача - 2: Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК", с.Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська обл.

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року у справі № 904/8033/15 (суддя Ліпинський О.В.) в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати у справі покладено на позивача.

Рішення мотивовано тим, що положення кредитного договору № КЛ-5/1-980 від 31.07.2013 року, який укладено між позивачем та відповідачем 2, не містять жодних умов щодо заборони здійснення відступлення права вимоги за вказаним правочином або здійснення його за згодою боржника. Положення ст.516 Цивільного кодексу України також не передбачають наявність згоди боржника при заміні кредитора у зобов'язанні.

Тому суд першої інстанції вважав доводи позивача щодо недійсності укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору про відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року безпідставними.

Щодо посилання позивача на недійсність спірного договору в силу ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд дійшов висновку щодо безпідставності доводів відносно нікчемності спірного договору з підстав передбачених п. 1, 3, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відступлення права вимоги відбулося на оплатній основі, та за ціною, не менш 20 відсотків від ринкової ціни відступленого права вимоги.

Відносно нікчемності договору з підстав, передбачених п. 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", то, на думку суду, матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що неплатоспроможність банку або неспроможність виконання ним грошових зобов'язань, є результатом укладення спірного договору відступлення права вимоги, як і не містять доказів того, що такий договір передбачає надання окремим кредиторам переваг (пільг) або містить ознаки вчинення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач -2 подав апеляційну скаргу. Посилається на неповне зясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначає на:

- безпідставне відхилення судом клопотання відповідача-2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та клопотання про колегіальний розгляд справи;

- неналежну оцінку доводів відповідача -2 щодо заниження вартості переданих активів ОСОБА_1, відсутності в документах ОСОБА_1 договору №150047 від 09.11.2015 року про виконання незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості права вимоги зобовязання за кредитними операціями, який був укладений між ДП " ПІККАРД ЕНД КО ЛТД" та ПАТ "РАДИКАЛ БАНК", що встановлено під час проведення інвентаризації документації уповноваженою особою на ліквідацію ОСОБА_1;

- неналежну оцінку повного висновку про вартість майна ОСОБА_1, на підставі якого було визначено ринкову вартість обєкту продажу за спірним договором;

- невиконання судом вимог п.1 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, які він мав виконати згідно п.2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

22.12.2015 року апелянт надав доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що 09.07.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №130 про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ" РАДИКАЛ БАНК".

Під час здійснення тимчасової адміністрації уповноваженій особі Фонду стало відомо про наявність оспорюваного у даній справі правочину та нею ж встановлено нікчемність договору про відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року, укладеного між ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс".

Особа, що підписала зазначений договір від імені ОСОБА_1 Заступник Голови Правління ОСОБА_2, діяв без погодження ОСОБА_3 ОСОБА_1 на укладення спірного договору, хоча таке погодження необхідно відповідно до Протоколу №1 від 15.04.2015 року Загальних зборів акціонерів ПАТ "РАДИКАЛ БАНК".

Сума зобовязань боржників, вказану в оспорюваному договорі, не відповідає розміру фактично переданих під контроль Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" активів.

Також в доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначає на фіктивність експертного висновку ДП " ПІККАРД ЕНД КО ЛТД" від 09.07.2015 року.

Просить скасувати оскаржуване рішення, позовні вимоги задовольнити, застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін у первісний стан, зобовязати відповідача-2 повернути відповідачу-1 оригінали кредитних договорів, права вимоги за якими були передані за договором відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року згідно зазначеного апелянтом переліку, скасувати записи про обтяження та/або припинення обтяжень у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, записи про припинення іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна у Державному реєстрі іпотек, підставою реєстрації яких був договір відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача -1 спростовує її доводи, просить залишити оскаржуване судове рішення без змін як законне та обґрунтоване.

22.12.2015 року представником відповідача-2 надані також письмові пояснення щодо доводів апеляційної скарги, в яких викладена позиція щодо доповнень апелянта на апеляційну скаргу та спростовуються доводи скаржника.

Представник позивача відзив на апеляційну скаргу не надав, явку повноважного представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням.

Відповідно до ч.2 ст.99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно п.1 ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема у разі незявлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги з причини неявки у судове засідання представника позивача, оскільки він належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору і його відсутність не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

До початку розгляду апеляційної скарги представником ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" надані клопотання:

- про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- про призначення судової економічної експертизи по справі №904/8033/15

та зупинення провадження за апеляційною скаргою до отримання висновку експерта;

- про технічну фіксацію судового процесу.

Клопотання відповідача-2 про технічну фіксацію судового процесу

колегією суддів задоволено.

Клопотання про призначення судової економічної експертизи у даній

справі відхилено колегією суддів з огляду на предмет спору у даній справі, зазначені позивачем підстави недійсності оспорюваного ним правочину та з огляду на приписи ст.41 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судова експертиза призначається судом лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші способи доказування.

Щодо клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб слід зазначити наступне:

15.12.2015 року до матеріалів даної справи надійшла заява Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В обґрунтування заяви Фонд посилався на те, що ухвалення судового рішення в частині задоволення позову може завдати шкоди Фонду, як кредитору ОСОБА_1, в розмірі непогашених кредиторських вимог, та, як наслідок, призведе до зменшення активів Фонду та неможливості виконання однієї з основних функцій відшкодування гарантованих сум вкладникам (а.с.219-220).

В обґрунтування аналогічного клопотання відповідач-2 посилається на те, що рішення у даній справі може вплинути та порушити інтереси Фонду, який на даний час здійснює ліквідацію ПАТ "РАДИКАЛ БАНК".

Колегія суддів відхиляє заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та клопотання відповідача-2 про залучення Фонду до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача з наступних підстав:

Відповідно до ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав процедуру виведення неплатоспроможного ОСОБА_4" з ринку та запровадив тимчасову адміністрацію.

Інтереси фонду, в особі тимчасової адміністрації ОСОБА_1, представлені у даній справі представником ОСОБА_5, який уповноважений згідно довіреності від 13.11.2015 року №3319 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" ОСОБА_6 бути представником при розгляді даної справи.

Безпосередньо на юридичну особу - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, рішення суду у даній справі не може вплинути.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Зі змісту позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Екоресурс" вбачається, що позивач, звернувшись з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" (відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" (відповідач-2) просив господарський суд визнати недійсним укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року з підстав його невідповідності нормам ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України. .

Позивач зазначав, що відповідно до умов спірного договору відповідач-2 відступив, а відповідач-1 набув право вимоги до позивача за кредитним договором № КЛ-5/1-980 від 31.07.2013 року, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Екоресурс" та Публічним акціонерним товариством "РАДИКАЛ БАНК", однак його, як боржника, не було своєчасно повідомлено про заміну кредитора.

Також в позовній заяві позивач посилався на недійсність спірного договору в силу ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визначив дві підстави недійсності оспорюваного ним правочину невідповідність вимогам ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України та недійсність в силу ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності з положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом положень ч. 2, 3, 4 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Згідно п.п.2.5.2 п.2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно п.2.6 вказаної постанови, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Вищий господарський суд наголошує, що у зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

З матеріалів даної справи вбачається, що 31.07.2013 року між відповідачем-2 (кредитодавцем) та позивачем (позичальником) був укладений кредитний договір № КЛ-5/1-980, згідно умов якого, відповідач-2 надав позивачеві кредит в розмірі 2 000 000 грн. зі сплатою 18 % річних (а.с.16 23).

09.07.2015 року між відповідачем-2 (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги № заг (а.с.10-15).

Відповідно до умов зазначеного договору первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги сплати грошових коштів від позичальників зазначених у додатку № 1 до цього договору, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить первісному кредиторові у зобов'язаннях, зазначених в додатку № 1 до цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року, в редакції додаткового договору № 1, до нового кредитора перейшло право вимоги за сорока двома кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № КЛ-5/1-980 від 31.07.2013 року, укладеним між відповідачем-2 та позивачем у справі (а.с.13-15).

Пунктом 1.5 договору відступлення права вимоги від 09.07.2015 року, в редакції додаткового договору № 1 від 09.07.2015 року, сторони передбачили, що станом на день укладення цього договору зобов'язання боржників за кредитними договорами становить 323 370 538,18 грн. основна сума заборгованості та 8 873 679,69 грн. проценти, нараховані за користування коштами.

Відповідно до п. 2 договору, за відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору не пізніше 15 липня 2015 року суму у розмірі 100 539 250,03 грн. шляхом безготівкового перерахування на рахунок, відкритий в первісного кредитора №3 001, МФО 319111, .

Відповідно до платіжного доручення від 09.07.2015 року №15360 з призначенням платежу: "переказ коштів згідно договору про відступлення права вимоги" на зазначений в п.2 спірного договору рахунок позивач перерахував 248 092 030,78 грн. (а.с.125).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що положення кредитного договору № КЛ-5/1-980 від 31.07.2013 року не містять жодних умов щодо заборони здійснення відступлення права вимоги за вказаним правочином або здійснення її за згодою боржника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, маючи процесуальне становище відповідача по справі, підставою недійсності правочину зазначає також відсутність повноважень особи, що його підписала від імені ОСОБА_1, на його вчинення.

Як було зазначено вище, апелянт посилався на те, що Заступник Голови Правління ОСОБА_1 ОСОБА_2, підписуючи спірний договір, діяв без погодження ОСОБА_3 ОСОБА_1 на його укладення, хоча таке погодження необхідно відповідно до Протоколу №1 від 15.04.2015 року Загальних зборів акціонерів ПАТ "РАДИКАЛ БАНК".

Між тим, матеріали справи свідчать, що 09.07.2015 року відбулося засідання кредитного комітету Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК". Згідно протоколу №090715/01 кредитний комітет вирішив відступити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю" Компанія з управління активами"АРБІнвестменс", яке діє від імені, в інтересах та за рахунок Закритого не диверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Джерело", права вимоги (як за основним зобов'язанням, так і за договорами забезпечення) за активами ОСОБА_4" (за зобов'язаннями згідно переліку Кредитних договорів, визначеного у додатку№1 до цього Протоколу та погодив умови такого відступлення (а.с.126-128).

Правління ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 погодили рішення кредитного комітету щодо укладення оспорюваного у даній справі договору, що підтверджується відповідними протоколами (а.с.133 148).

Вказані докази спростовують доводи апелянта, які суд розцінює як умисне неправдиве викладення фактичних обставин даної справи.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в запереченнях на позов, в апеляційній скарзі відповідач -2 визначає підстави недійсності оспорюваного позивачем правочину, зазначає на порушення інтересів ОСОБА_1.

Між тим, відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України відповідач -2 не реалізовує самостійно право звернення до суду за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача щодо недійсності оспорюваного ним договору з підстав відсутності його згоди на передання кредитором (відповідачем-2) новому кредитору (відповідачу-1) право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № КЛ-5/1-980 від 31.07.2013 року, повно та обєктивно досліджені судом першої інстанції, отримали належну оцінку в рішенні суду.

Посилання позивача та апелянта на нікчемність оспорюваного правочину теж не знайшли свого підтвердження при розгляді позову та спростовуються наступним:

З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2015 року постановою Правління Національного банку України № 452/БТ, ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 130 від 09.07.2015 року, з 10 липня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 10.07.2015 року по 09.10.2015 року включено. Призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів ОСОБА_7 (а.с.58- 59).

30.09.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 178 про відкликання повноважень тимчасового адміністратора Шевченка О.В., та делеговано повноваження тимчасового адміністратора Савельєвій Анні Миколаївні з 01.10.2015 року (а.с.60).

08.10.2015 року згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 184 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" та повноваження тимчасового адміністратора Савельєвої А.М. до 09.11.2015 року (а.с.61).

За змістом п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною другою статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобовязаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобовязаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобовязання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з повязаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, повязаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

08.10.2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" на адресу відповідача-1 було здійснено повідомлення в порядку ст.ст. 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" про нікчемність договору відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року, з підстав передбачених п. 1, 2, 3, 7, ч. 3 ст. 38 Закону (а.с.68-73).

З врахуванням розяснень п.п.2.5.2 п.2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", колегія суддів поділяє висновок оскаржуваного рішення щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину нікчемним та відмову в задоволенні позову.

Судом встановлено, що підставою нікчемності правочину позивач зазначив ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Однак таке твердження позивача належними та допустимими доказами не підтверджено та спростовується наступним:

- відчудження майна здійснено оплатно та реальне виконання умов

договору з боку відповідача-1 на користь відповідача-2 підтверджено платіжним дорученням, про яке зазначено вище;

- докази на підтвердження того, що спірний правочин збільшив

зобовязання банку, внаслідок чого він став неплатоспроможним, відсутні, суперечать самому змісту спірного договору;

- ціна відступлення права вимоги погоджена сторонами, що відповідає

вимогам ст.632 Цивільного кодексу України. ОСОБА_1 перед укладенням оспорюваного договору було проведено незалежну оцінку по визначенню ринкової вартості прав вимоги зобовязань за кредитними операціями. Оцінка була проведена субєктом оціночної діяльності ДП " ПІККАРД ЕНД КО ЛТД", який має відповідний сертифікат Фонду Державного майна України №14781 від 18.06.2013 року, та який надав відповідний висновок від 09.07.2015 року (а.с.123-124).

Обставини справи доводять, що відчудження майнових прав відбулося за

ціною, яка більша 20% ніж ринкова, яка була визначена експертним шляхом та погоджена сторонами.

Доводи апелянта про наявність кримінального провадження щодо протиправних дій осіб ОСОБА_1, які сприяли виведенню його активів за один день до введення Тимчасової адміністрації не приймаються колегією суддів з огляду на наступне:

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України). Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності їх переконливості.

Відповідно до положень ст.35 Господарського процесуального кодексу України та розяснень п.2.5-1, що викладені в постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 року, визнання учасниками процесу певних обставин не є для господарського суду обовязковим та остаточним. За наявності відповідних сумнівів у достовірності визнання певних обставин, суд може вимагати від учасників судового процесу доведення обставин за загальним правилом відповідно до ст.ст.4-3, 32-34 ГПК України.

Враховуючи зазначене, визнання відповідачем-2 обставин, якими позивач обґрунтовує недійсність оспорюваного договору, має бути окрім іншого доведеним належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України, п.2.6 постанови пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 року, преюдиційне значення для господарського суду щодо встановлення у діях посадових осіб ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" ознаків злочину, може бути вирок суду у кримінальній справі. Такий вирок відсутній.

Наявний у справі лист старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України від 16.12.2015 року, направлений на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду, свідчить про здійснення з 08.12.2015 року розслідування у кримінальному провадженні за ч.5. ст.191 Кримінального кодексу України щодо службових осіб ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" (а.с.227-228).

Колегія суддів не вважає такий лист доказом доведеності протиправних дій відповідача-1 та відповідача-2, що слугувало б підставою для висновку про недійсність оспорюваного правочину.

Згідно ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази даються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Матеріали справи не містять оригіналів документів, а лише належним чином завірені копії доказів, які сторони надали самостійно в обгрунтування своїх вимог та заперечень. Тому колегія суддів не вбачає під час розгляду даної господарської справи підстав для зупинення провадження за апеляційною скаргою та направлення матеріалів даної справи органу досудового розслідування.

Щодо передбачених іншими пунктами ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстав для визнання нікчемності оспорюваного позивачем правочину, колегія суддів також вважає їх не доведеними.

Таким чином, суд першої інстанції надав належну правову оцінку обставинам справи, наданим сторонами доказам, відповідно до положень господарського процесуального кодексу України вирішив заявлені клопотання ( в тому числі щодо відмові в колегіальному розгляді справи), дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позову і відмову в його задоволенні.

Щодо вимог апелянта про скасування запису про обтяження та/або припинення обтяжень у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, записів про припинення іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна у Державному реєстрі іпотек, підставою реєстрації яких був договір відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року, такі вимоги судом першої інстанції не розглядались і відповідно до ч.3 ст.101 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року у справі № 904/8033/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Повний текст постанови складено

25.12.2015 року.