номер провадження справи 18/148/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2015 справа № 908/5438/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "БК-ЕКСПЕРТ" (03150, м. Київ, вулиця Димитрова, 5; поштова адреса: 03035, м. Київ, вул. Кавказька, 13, кв. 94)

до відповідача приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 97-А)

про стягнення 43304,22 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: 21.12.2015 р. - не з'явився; в судових засіданнях 19.11.2015 р., 09.12.2015 р., 16.12.2015 р. - Марченко Н.В., довіреність № 20/07/-15 від 20.07.2015 р., паспорт серії НОМЕР_2 від 24.06.1998 р.;

від відповідача: 21.12.2015 р., 09.12.2015 р., 19.11.2015 р. не з'явився; в судовому засіданні 16.12.2015 р. - Гризоглазова Д.С., довіреність № 166/17 від 01.09.2015 р., паспорт серії НОМЕР_3 від 29.11.2006 р.;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області 21.10.2015 р. звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "БК-ЕКСПЕРТ" з позовною заявою до приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" про стягнення 43304,22 грн., які складаються з: 3158,82 грн. пені, 2448,66 3% річних, 37696,74 грн. інфляційних втрат. Підставою для звернення з позовом є порушення відповідачем строків виплати страхового відшкодування, яке стягнуто рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/389/15-г від 19.03.2015 р. В обґрунтування правової позиції посилався на ст.ст. 549, 598, 599, 625 ЦК України та норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалою суду від 22.10.2015 року порушено провадження у справі № 908/5438/15, присвоєно справі номер провадження 18/148/15, судове засідання призначене на 19 листопада 2015 року; розгляд справи відкладався на 09.12.2015 р. та 16.12.2015 р.; в судовому засіданні оголошувалась перерва до 21.12.2015 р., позивача зобов'язано надати пояснення щодо початку нарахування штрафних та компенсаційних санкцій з 25.09.2013 р.; заяву про виплату страхового відшкодування; документальні докази отримання відповідачем заяви про виплату страхового відшкодування 26.06.2013 р. Розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, за наявними у справі матеріалами та закінчений 21.12.2015 р., судом прийнято рішення.

Представник позивача в судове засідання 21.12.2015 р. не з'явився, вимоги суду не виконав, про причини неявки та невиконання вимог суду не повідомив. В попередніх судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, зазначив, що несвоєчасна сплата відповідачем страхового відшкодування, є підставою для застосування до нього штрафних та компенсаційних санкцій, передбачених ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 549, 598, 599, 625 ЦК України. Пояснив, що нарахування штрафних та компенсаційних санкцій здійснювалося позивачем з 25.09.2013 р., оскільки є відповідь відповідача, що датована 26.06.2013 р., тому до цієї дати додано 90 календарних днів, як передбачає ст. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та розпочато нарахування заявлених до стягнення сум.

Представник відповідача в судове засідання 21.12.2015 р. не з'явився, будь-яких клопотань або письмових пояснень на адресу суду не надав. Матеріали справи містять відзив № 415-17/з від 17.11.2015 р., відповідно до якого відповідач підтвердив факт настання 02.09.2012 р. ДТП за участю автомобіля «Шкода» д.р.н. НОМЕР_4 та автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ПрАТ «УАСК АСКА» за полісом АА/7675960. На виконання рішення господарського суду Запорізької області у справі 908/389/15-г від 19.03.2015 р., яким стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 49000,00 грн., відповідачем сплачено зазначену суму в повному обсязі. Зазначав, що позивачем нараховані штрафні та компенсаційні санкції на суму, яка на день звернення з позовом сплачена. Позивач доказів звернення до відповідача з вимогою про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та доказів невиконання відповідачем цієї вимоги не надав. З урахуванням викладеного просив в позові відмовити. Додатково повідомив, що виконати вимоги суду щодо пред'явлення для огляду документів не представляється можливим, так як всі документи знаходяться у зоні проведення антитерористичної операції в м. Донецьку.

Вивчивши матеріали справи, суд,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/389/15-г від 19.03.2015 р. позовні вимоги ТОВ «БК-Експерт» про стягнення з приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» страхового відшкодування у розмірі 49000,00 грн. задоволені в повному обсязі. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що цивільно-правова відповідальність винної особи у скоєні ДТП, застрахована відповідачем згідно полісу АА/7675960. Позивач, виплативши за договором добровільного страхування № 30/29110 від 19.10.2010 р. страхове відшкодування потерпілому, набув право вимоги до відповідача в межах фактичних витрат.

Рішення суду виконано боржником 25.05.2015 р. та 26.05.2015 р., про що свідчать банківські виписки.

За несвоєчасну сплату відповідачем страхового відшкодування позивач нарахував 3158,82 грн. пені за період з 25.09.2013 р. по 24.03.2014 р. на підставі ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також 2448,66 3% річних за період з 25.09.2013 р. по 25.05.2015 р. та 37696,74 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2013 р. по травень 2015 р. на підставі ст. 625 ЦК України.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення штрафних та компенсаційних санкцій не підлягають задоволенню виходячи з наступного:

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

Положеннями п. 5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Аналіз вищенаведених норм права свідчить, що підставою для застосування штрафної санкції є порушення виконання зобов'язання винною особою, яке узгоджене сторонами в правочині або встановлене у спеціальному законі.

Приписи ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), регламентують нарахування пені у разі, якщо страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, не сплатить страхове відшкодування в добровільному порядку, але не пізніше ніж як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Разом з тим, зазначена норма не розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами у справі, виходячи з наступного:

Власник пошкодженого наземного транспорту (страхувальник за договором добровільного страхування) у разі настання страхового випадку на свій розсуд визначає особу, яка повинна здійснити страхове відшкодування: чи то страховик (в даному випадку позивач у справі), чи то винна особа (учасник ДПТ), винність якої встановлено судовим актом. Право вибору належить потерпілому.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Наведена норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Враховуючи встановлені в рішенні господарського суду Запорізької області у справі № 908/389/15-г обставини, які мають преюдиційне значення під час розгляду даної справи, слідує, що внаслідок наявності між позивачем та постраждалою особою правовідносин, які регулюються умовами договору добровільного страхування наземного транспорту № 30/29110 від 19.10.2010 р., позивач, на підставі заяви про страховий випадок та виплату страхового відшкодування, перерахував суму страхового відшкодування, згідно страхового акту № 151/12 від 15.10.2012 р., у розмірі 96160,00 грн.

З огляду на викладене слідує, що постраждала особа (власник наземного транспорту) самостійно визначила особу, яка повинна виплатити страхове відшкодування. Факт виконання страховиком зобов'язань за договором добровільного страхування доведений матеріалами справи № 908/389/15-г.

Суд дійшов висновку, що після сплати позивачем страхового відшкодування відбувся перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки, який регулюється положеннями ст. 993 ЦК України. А обов'язок подачі заяви не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач у справі - ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» - не є страховиком, у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки, в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Отже, позивач скористався своїм правом на захист порушених прав та законних інтересів в судовому порядку, а не шляхом пред'явлення заяви про виплату страхового відшкодування, в результаті чого судом прийнято рішення у справі № 908/389/15-г.

Так, статтею 993 ЦК України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Особою, відповідальною за завдані збитки, може бути як безпосередній заподіювач шкоди, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Вказана стаття, яка дублює положення ст. 27 Закону «Про страхування», надає страховикові право звернутися з вимогою до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Такий перехід права вимоги до страховика в науці та практиці цивільного права отримав назву суброгація.

Суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування. Якщо страхові виплати спрямовані на покриття збитків, що виникли у зв'язку із завданням шкоди здоров'ю страхувальника, право вимоги до винної особи до страховика не переходить.

Право вимоги страховик отримує тільки в разі, якщо він виплатив страхове відшкодування.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, доводи позивача про порушення відповідачем положень ст. 36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та, як наслідок, наявність у позивача права для нарахування штрафних санкцій є хибним, оскільки дана норма регулює правовідносини між страховиком винної особи та потерпілим. Потерпілий обрав серед двох можливостей відшкодування шкоди звернення до страховика за договором майнового страхування, а не до безпосереднього заподіювача шкоди, тобто потерпілий не звертався до страховика винної особи із заявою про виплату страхового відшкодування.

Також суд спростовує посилання позивача на лист вих. № 5563-22/1 від 26.06.2013 р. (арк.с. 14) за яким визначалися кінцева дата сплати страхового відшкодування та період прострочення її сплати.

Оцінюючи зміст даного листа суд припускає, що позивач самостійно звертався до відповідача з вимогою виплатити страхове відшкодування, за збиток, заподіяний особою, винною у скоєні ДТП, цивільна відповідальність якої застрахована відповідачем згідно полісу АА/7675960.

Приписи ст. 36 Закону передбачають строк виплати страхового відшкодування не пізніше ніж як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Враховуючи відсутність звернення потерпілого із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача та ненадання позивачем доказів дотримання положень ст. 35 Закону, а саме отримання відповідачем вимоги про виплату страхового відшкодування, за збиток, заподіяний особою, винною у скоєні ДТП, цивільна відповідальність якої застрахована відповідачем згідно полісу АА/7675960, встановити кінцеву дату сплати страхового відшкодування та період прострочення її сплати не є можливим.

За таких обставин, заявлена позивачем вимога про стягнення штрафної санкції у вигляді пені за період прострочення з 25.09.2013 р по 24.03.2014 р. задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних - є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником. Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року та п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Законодавець передбачає застосування компенсаційних санкцій до боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Як вже неодноразово зазначалось судом, внаслідок виплати позивачем страхового відшкодування потерпілому, відбувся перехід права вимоги в межах фактичних витрат від потерпілого до позивача без виникнення нового зобов'язання. Тобто з моменту набуття позивачем права вимоги до відповідача не відбулося виникнення нового грошового зобов'язання, невиконання якого давало б підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд України в судовій практиці розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування посилався на те, що особа, відповідальна за збитки, відшкодовані у результаті страхування, не відповідає за прострочення, яке допустив страховик. Таким чином, страхувальник не має права вимагати від особи, відповідальної за шкоду, сплати процентів за прострочення страховика, який несвоєчасно виплатив відшкодування. Тому таке право не може перейти в порядку суброгації. Проценти виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов'язання перед страхувальником і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації.

Приймаючи до уваги висновки Верховного Суду Україні, встановлені факти, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, внаслідок необґрунтованості та безпідставності.

Посилання позивача на судову практику Верховного Суду України розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, правовий висновок Верховного Суду України, що освітлений у постанові від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, в розрізі даної справи є помилковими, оскільки у вказаному судовому акті оцінка надавалася правовідносинам страховика та страхувальника, які регулюються умовами договору добровільного страхування щодо невчасної виплати страхового відшкодування стороні договору, суд керувався нормами зобов'язального права. Договір страхування, в силу приписів ст. 979 ЦК України, є зобов'язанням, невчасна виплата страхового відшкодування є порушенням грошового зобов'язання та тягне можливість застосування положень ст. 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 35, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 28 грудня 2015 р.

Суддя В.В. Носівець