ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 рокуСправа № 915/549/15
Господарський суд Кіровоградської області в складі головуючого судді - Макаренко Т.В., суддів Болгар Н.В., Змеула О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/549/15

за позовом: публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз"

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про зобов'язання укласти договір

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача - Козирєв А.В., довіреність № 04/1047 від 30.12.14;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність від 24.12.2015р., посвідчена приватним нотаріусов Панчишиною С.С., реєстровий № 5645

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 04/563 від 30.03.2015р. до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яка містить наступну вимогу: вважати договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власником та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) укладеним на умовах викладених в прохальній частині позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 06.04.2015р. матеріали за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 укласти договір з доданими до неї документами передано за встановленою підсудністю до господарського суду Кіровоградської області.

Господарським судом Кіровоградської області ухвалою від 15.04.2015 порушено провадження у справі № 915/549/15 за даним позовом.

Свої вимоги Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" (надалі - позивач) обґрунтовує наступним.

Експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - відповідач) на підставі рішення господарського суду Миколаївської області у справі № 6/86/09 від 26.02.2009 є власником побудованого в смт. Арбузинка газопроводу, який входить до складу Єдиної газотранспортної системи України, та при цьому не є газотранспортним або газорозподільним підприємством. Відповідно до норм ч. 4 та 5 статті 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових.

У зв'язку з відмовою відповідача (лист № 86 від 11.12.2014) на пропозицію позивача (лист № 04-01/4357 від 03.12.2014) укласти договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними підприємствами), позивач, посилаючись на норми ст. 649 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 179, ст.ст. 181, 187 Господарського кодексу України та норми Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013р. № 228, просить вважати укладеним Договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) на умовах, викладених в позовній заяві.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 19.05.2015 було зупинено провадження в даній справі № 915/549/15 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи №915/2176/14, що розглядається іншим судом.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" на ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 19.05.2015 року по справі № 915/549/15 задоволено. Ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 19.05.2015 року скасовано та справу направлено до господарського суду Кіровоградської області для подальшого розгляду .

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2015 року по справі № 915/549/15 касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 у справі № 915/549/15 залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 у справі № 915/549/15 без змін.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 06.10.2015 року провадження у справі № 915/549/15 поновлено та витребувано від учасників судового процесу документи необхідні для розгляду справи.

28.12.2015 відповідач подав заперечення проти позову (вх. № 42043/15), вказавши, що заперечує проти позову та вважає вимоги позивача безпідставними і необґрунтованими.

В обгрунтування своїх заперечень відповідач посилається на рішення господарського суду Миколаївської області від 20.02.13 по справі № 5016/2649/2012 (13/119), від 01.03.13 по справі № 5016/2896/2012 (10/83), від 20.08.2013 по справі № 915/1031/13 та Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.13 по справі № 915/143/13-г. Звертає увагу суду, що у вказаних судових рішеннях судами зроблено висновок про те, що в діючому законодавстві відсутня пряма вказівка на обов'язковість укладення договору на обслуговування систем газопостачання власником, який не використовує цю систему, не експлуатує, не є споживачем та не здійснює діяльності з поставки або розподілу природного газу, а тому немає жодних підстав для примусового укладення такого договору в судовому порядку.

Крім того, відповідно до розміщеного на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету переліку суб'єктів природних монополій (http://www.amc.gov.ua), Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" є суб'єктом природної монополії в товарній групі "Розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ", територія м. Миколаїв та Миколаївської області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ "Миколаївгаз".

Також відповідач зазначає, що підставою для звернення позивача до суду є отримання ним 23.12.2014 року від відповідача протоколу розбіжностей з відміткою про його не узгодження повністю та відмову від укладення договору в запропонованій позивачем редакції .

Проте, як свідчить штамп суду на позовній заяві, заява подана до суду 01.04.2015. Враховуючи положення ст. 181 ГК України, оскільки позивач, визначений за запропонованим в його редакції договором як виконавець та який є монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), у встановлений двадцятиденний строк, тобто до 12.01.2015 не передав неврегульовані розбіжності до суду, то пропозиції другої сторони, у даному випадку відмова від укладення договору у запропонованій Позивачем редакції, вважається прийнятою.

Також відповідач у відзиві зазначив, що відповідно до п. 3.1. проекту Договору експлуатації Виконавець має право експлуатувати об'єкт, використовуючи його для провадження своєї господарської діяльності з розподілу (транспортування) природного газу, та здійснювати технічне обслуговування об'єкта.

Відповідно до положень Законів України "Про нафту і газ", "Про трубопровідний транспорт", "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами, затвердженими Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України 13.01.2010 № 9, для провадження господарської діяльності з транспортування природного газу ( право на яке визначене п. 3.1 Проекту договору) позивач повинен мати відповідну ліцензію.

Отже, визначення позивачем у п. 6.1 Проекту договору строку дії договору до 31.12.2019 є безпідставним, так як ліцензії, на які посилається відповідач, мають строк дії до 06.07.2015 та 13.04.2015.

28.12.2015 року позивачем подано Заяву про зменшення позовних вимог № 04-01/4949 від 28.12.2015 року, за змістом якої позивач просить до прийняття рішення по справі внести зміни в п. 2.1 Договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та гахзотранспортними або газорозподільними підприємствами), зменшивши розмір вартості послуг до 12 000 грн. та 2400 грн. податку на додану вартість, та в зв'язку з цим викласти його в редакції, яка була запропонована Відповідачу в протоколі розбіжностей.

Також позивачем подано клопотання щодо виходу за межі позовних вимог № 04-01/4950 від 28.12.2015р., за змістом якого позивач просить господарський суд під час ухвалення судом рішення вийти за межі позовних вимог та укласти договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, в редакції Додатку № 3 до Кодексу газорозподільних систем, з врахуванням пропозиції стосовно строку дії договору та ціни, яка була направлена Відповідачу по справі листом № 04-01/7357 від 03.12.2014р.; викласти договір на експлуатацію складових газорозсподільної системи в редакції, яка викладена у цьому клопотанні.

У судовому засіданні, яке відбулося 25.12.2015 року оголошувалась перерва до 12 год. 28.12.2015 року, в порядку, визначеному нормами ст. 77 ГПК України.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши усі обставини справи, оцінивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" на підставі ліцензії серії АВ № 527273 виданої 25.08.2010 здійснює діяльність з постачання природного газу споживачам. На підставі ліцензії серії АВ № 5527267 виданої 25.08.2010 позивач здійснює розподіл природного газу. Отже, відповідно до положень Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" є газопостачальним та газорозподільним підприємством.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 на підставі рішення господарського суду Миколаївської області у справі № 6/86/09 від 26.02.2009 року є власником побудованого в смт. Арбузинка газопроводу, який входить до складу Єдиної газотранспортної системи України (далі ЄГСУ).

17.11.2014 ПАТ "Миколаївгаз" отримано від ФОП ОСОБА_1 лист № 76 від 07.11.2014 з пропозицією про укладення договору оренди об'єкту системи газопостачання, яка призначена для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам і яка знаходиться в смт. Арбузинка, Арбузинського району Миколаївської області та складається з газопроводів середнього і низького тиску.

У відповідь на вказану пропозицію позивачем було направлено відповідачу лист від 03.12.2014 за № 04-01/4357 у якому повідомлялось про направлення підписаного з боку Товариства, з протоколом розбіжностей, договору оренди, двох примірників протоколу розбіжностей від 24.11.2014р. до договору оренди, по два примірника Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору.

У вказаному листі позивач просив підписати, скріпити печаткою та повернути на адресу ПАТ "Миколаївгаз" по одному примірнику протоколу розбіжностей, додатку № 1 та № 2.

Позивач у позовній заяві зазначає, що 23.12.2014 отримав від відповідача відповідь на свій лист до якого було додано протокол узгодження розбіжностей та зазначено про не узгодження протоколу розбіжностей у повному обсязі. Тобто, як вказує позивач, відповідач відмовився від укладання договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України на умовах, запропонованих позивачем в Протоколі розбіжностей до Договору оренди, надісланих відповідачу листом від 03.12.2014 за № 04-01/4357.

Отже, викладення позивачем у протоколі розбіжностей іншого договору, ніж було запропоновано ФОП ОСОБА_1 є новою офертою та свідченням існування спору, який виник при укладенні договору і який сторонами передано на вирішення господарського суду.

28.12.2015 року позивачем подано Заяву про зменшення позовних вимог № 04-01/4949 від 28.12.2015 року, за змістом якої позивач просить до прийняття рішення по справі внести зміни в п. 2.1 Договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та гахзотранспортними або газорозподільними підприємствами), зменшивши розмір вартості послуг до 12 000 грн. та 2400 грн. податку на додану вартість, та в зв'язку з цим викласти його в редакції, яка була запропонована Відповідачу в протоколі розбіжностей.

Відповідно до п.п. 3.10., 3.11. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", "передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти, відповідно, збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві...

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру".

Враховуючи, що спір між сторонами носить немайновий характер, та вищезазначені приписи Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 , господарський суд дійшов висновку, що вказана заява позивача не може розцінюватися як заява про зменшення позовних вимог.

Виходячи із змісту поданої позивачем заяви № 04-01/4949 від 28.12.2015 року про зменшення позовних вимог, вказана заява фактично є заявою про зміну предмету спору, оскільки Додаток № 2 до Договору, який наведено позивачем в прохальній частині позовних вимог відрізняється від Додатку № 2, який направлявся відповідачу разом з Договором листом від 03.12.2014р.

Відповідно до норм ст. 22 ГПК України та п.3.12 вказаної Постави пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 , право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізовано лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстатнції - шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України.

Враховуючи, що розгляд справи відкладався колегією у складі суддів Макаренко Т.В., Болгар Н.В., Змеула О.А за клопотаннями відповідача у зв'язку з його хворобою на стадії вирішення клопотань, а розгляд справи по суті у складі було розпочато лише 25.12.2015р., що вбачається з протоколу судового засідання від 25.12.2015р., вказана заява позивача № 04-01/4949 від 28.12.2015 року про зменшення позовних вимог, яку суд розцінює як заяву про зміну предмета позову, не приймається господарським судом до розгляду, а позовні вимоги позивача розглядаються господарським судом в редакції позовної заяви № 04/563 від 30.03.2015р.

Подане позивачем клопотання про вихід за межі позовних вимог відповідно до ч.2 ст. 83 ГПК України № 04-01/4950 від 28.12.2015р., за змістом якого позивач просить господарський суд під час ухвалення судом рішення вийти за межі позовних вимог та укласти договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, в редакції Додатку № 3 до Кодексу газорозподільних систем, з врахуванням пропозиції стосовно строку дії договору та ціни, яка була направлена Відповідачу по справі листом № 04-01/7357 від 03.12.2014р.; викласти договір на експлуатацію складових газорозсподільної системи в редакції, яка викладена у цьому клопотанні не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічні норми містить Господарський процесуальний кодекс України. Так, відповідно до п.2 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд прийшов до висновку, що вказаним п.2 ст. 83 ГПК України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

За таких обставин господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог.

Отже, предметом спору у даній справі № 915/549/15 є визнання договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) укладеним між ПАТ "Миколаївгаз" та ФОП ОСОБА_1 на умовах ПАТ "Миколаївгаз" викладених в прохальній частині позовної заяви, проект якого було викладено в Протоколі розбіжностей до Договору Оренди та надіслано відповідачу разом з листом № 04-01/4357 від 03.12.2014р.

Господарський суд при розгляді даного спору враховує, що у грудні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз", в якому просив визнати договір оренди системи газопостачання укладеним в редакції позивача (в редакції, яка була запропонована в листі № 76 від 07.11.2014 ).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 10.07.2015р. по справі № 915/2176/14 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, визнано договір оренди об'єктів системи газопостачання укладеним на умовах поданого ФОП ОСОБА_1 проекту цього договору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 року рішення господарського суду Миколаївської області від 10.07.2015 року скасоване, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Що стосується спору, переданого сторонами на вирішення госопдарського суду Кіровоградської області, господарський суд враховує, що свої позовні вимоги позивач обгрунтовує посиланням на норми Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 року № 228 "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Особливості укладення господарських договорів на основі типових договорів визначені нормами ч.3 ст. 184 Господарського кодексу України, нормами якої передбачено, що укладення госопдарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 цього кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до норм ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч.2 ст. 181 ГК України).

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч. 3 ст. 181 ГК України).

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч. 4 ст. 181 ГК України).

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. (с. 5 ст. 181 ГК України)

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо) (ч.6 ст. 181 ГК України).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона-виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

За змістом ст. 187 ГК України та ст. 649 ЦК України переддоговірні спори про спонукання до укладення договору, якщо одна зі сторін ухиляється від його укладення вирішуються судом, при цьому, розгляд судом цих спорів обумовлюється обов'язковістю договору (за державним замовленням, на підставі правового акту органу державної влади чи місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом).

На день подачі позову - 01.04.2015р. - правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу були визначені Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу" від 08.07.2010 року N 2467-VI ( в редакції Закону від 14.08.2014, що набула чинності з 10.09.2014).

Статтею 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" встановлено, що державне управління у сфері функціонування ринку природного газу здійснює Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в нафтогазовому комплексі, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в нафтогазовому комплексі, у межах повноважень, визначених законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" суб'єкти ринку природного газу мають рівні права доступу до Єдиної газотранспортної системи України.

Частина 3 статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" визначає, що газотранспортні, газорозподільні та газодобувні підприємства під час здійснення транспортування та розподілу природного газу газопроводами, які перебувають у їхній власності чи користуванні на законних підставах, зобов'язані за зверненням суб'єктів ринку природного газу забезпечити їм доступ до цих мереж на підставі укладених договорів.

Згідно з частинами 4 та 5 статті 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових.

Експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами.

Оскільки відповідач є власником складових Єдиної газотранспортної системи України та при цьому не є газотранспортним або газорозподільним підприємством він за положеннями частинами 4 та 5 статті 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" зобов'язаний був укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством відповідний договір.

Позивач наполягає, що це повинен бути договір саме на есплуатацію складових газорозподяльної системи, при цьому посилається саме на Постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 року N 228.

Державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень (стаття 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу").

До повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належать, серед інших, затвердження типових договорів, зокрема, на: користування складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами; експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами); (пункт 15 частини третьої статті 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу").

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 року N 228 (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 березня 2013 р. за N 493/23025) затверджено Типовий договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

За змістом ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Дослідивши надані позивачем проект договору з додатками, який було надіслано відповідачу листом № 04-01/4357 від 03.12.2014р. з текстом договору з додатками, який наведено у позовній заяві, господарський суд встановив наступне. В цілому тексти договорів на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (який надсилався відповідача і який наведено в тексті позовної заяви) відповідають умовам Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами), затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 року N 228, яка діяла на момент звернення позивача з позовом до суду.

Проте, деякі пункти Додатків № 2 до вказаних договорів містять відмінності.

Зокрема, у примірнику Додатка № 2, який надсилався відповідачу, у графі "Назва послуг (робіт)" зазначено: 1. Обслуговування газопроводів високого, середнього, низького тиску загальною протяжністю 51852 метрів, змонтовані ШП -2 одиниці, ШРП - 1 одиниця, ГШРП - 2 од. в смт. Арбузинка Миколаївської обл.; строк виконання: 13.10.2014р.- 31.12.2019р., у графі "Вартість без ПДВ, грн." - 12 000 грн., всього з ПДВ, грн. 14 400,00 грн.

У примірнику Додатку № 2 до Договору, який позивач просить визнати укладеним у судовому порядку, наведено перелік послуг (робіт) з експлуатації об'єктів газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику, який складається аж із 8 пунктів; у графі "Строк виконання рік" зазначено період: з 01.01.2015р. по 31.12.2015 року. У графах "Вартість без ПДВ, грн." зазначено ВСЬОГО з ПДВ, грн. 110267,27 грн.

Крім того, у вказаних примірниках договорів є відмінності щодо набрання чинності договору.

Так в примірнику Договору, який наведено в Протоколі розбіжностей та який надсилався відповідачу зазначено, в п. 6.1, що цей Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його Сторонами і діє до 31.12.2019р.

У тексті Договору, який наведено в позовній заяві п.6.1 викладено в такій редакції: Цей Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його Сторонами, розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли з 01.01.2015р. і діє до 31.12.2019р.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 187 ГК України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Позивачем не наведено в позовній заяві доводів та не надано відповідних доказів на підтвердження того, чому саме вказаний Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його Сторонами та розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли з 01.01.2015р. і діє до 31.12.2019р.

Вказані Переліки робіт (Додатки № 2 до Договорів) є невід'ємними частинами вказаних договорів і конкретизують пункти 1.4 Договорів.

За своєю правовою природою Договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами), який позивач просить визнати укладеним між позивачем та відповідачем є договором про надання послуг.

Перелік робіт, строки їх виконання, вартість робіт є істотними умовами договору про надання послуг.

Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що позивач у Додатках № 2 до вказаних договорів наводить різні переліки робіт, без наведення та доведення підстав такого різного складання переліку видів робіт, який він зобов'язаний буде виконувати на протязі дії договору.

Також у Переліку послуг (робіт) з експлуатації об'єктів газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику, що є невід'ємною частиною Договору, який наведено в позовній заяві позивач зазначає "Строк виконання рік" і деталізує строки виконання усіх видів робіт: з 01.01.2015р. по 31.12.2015р.

Разом з тим, строк дії договору зазначає: "до 31.12.2019 року". При цьому ні в тексті самого договору, ні в додатках не відображено графіку надання послуг на період з 01.01.2016 по 31.12.2019 року.

Вищенаведене свідчить, що позивач подав на вирішення суду примірник договору з іншим Додатком № 2, ніж надсилав відповідачу на узгодження в Протоколі розбіжностей.

Проте, відповідно до норм ст. 84 ГПК України, у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Господарський суд погоджується з доводами відповідача, які не заперечуються позивачем, що відповідно до розміщеного на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України переліку суб'єктів природних монополій ( http:www.amc.gov. ua), Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" є суб'єктом природної монополії в товарній групі "розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ", територія м.Миколаїв та Миколаївської області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ "Миколаївгаз".

В ході розгляду справи встановлено, що листом від 03.12.2014 року № 04-01/4357, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.25, т.1), позивачем було запропоновано укласти договір на експлуатацію єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними підприємствами) на основі Типового договору на експлуатацію єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними підприємствами).

23.12.2014 року позивачем отримано від позивача протокол розбіжностей з відміткою про його не узгодження повністю та відмову від укладення договору в запропонованій позивачем редакції.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду. Однак як свідчить штамп суду на позовній заяві, заява № 04/563 від 30.03.2015 року подана до суду 01.04.2015 року.

Враховуючи положення ст. 181 ГК України, оскільки позивач визначений за запропонованим в його редакції договором як виконавець та який є монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), у встановлений двадцятиденний строк, тобто до 12.01.2015 року, не передав неврегульовані розбіжності до суду, то пропозиції другої сторони, у даному випадку відмова від укладення договору у запропонованій позивачем редакції, вважається прийнятою.

В ході розгляду спору позивачем також не були спростовані належними та допустими доказами доводи відповідача, що ліцензії, на які посилається позивач (ліцензія Серії АВ № 527273 видана 25.08.2010р. на постачання природного газу споживачам має строк дії по -6.07.2015р.(а.с.56, т.10, ліцензія серії АВ № 527267 видана 25.08.2010р. згідно якої позивач здійснює розподіл природного газу має строк дії по 13.04.2015р. (а.с.55, т.1), мають строк дії до 06.07.2015р. та 13.04.2015 року. Проте позивач просить укласти договір строком до 31.12.2019 року.

Крім того, Верховною Радою України прийнято Закон № 329-VIII від 09.04.2015 " Про ринок природного газу", який набрав чинності 07.05.2015р.

Відповідно до Преамбули вказаного Закону, цей Закон визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону:

1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 жовтня 2015 року, крім:

пункту 1 частини другої статті 22, статті 33, які застосовуються з дня набрання чинності цим Законом з урахуванням пункту 10 цього розділу;

пункту 5 частини другої статті 22, статей 23-31, які вводяться в дію з 1 квітня 2016 року;

пункту 3 частини другої статті 38, статті 39, які вводяться в дію з 1 січня 2016 року.

Частина шоста статті 11 цього Закону втрачає чинність з 1 квітня 2017 року.

Пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень вказаного Закону визнано таким, що втрачає чинність з 1 жовтня 2015 року Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" .

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, на час прийняття рішення у справі у суду відсутні підстави для застосування норм Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 року N 228, які втратили чинність.

На виконання норм Закону України "Про ринок природного газу" було прийнято Постанову національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494 "Про затвердження Кодексу газорозподільних систем" (зареєстровано в Мін'юсті України, 06.11.2015 за № 1379/27824). Вказаною постановою було затверджено Кодекс газорозподільних систем.

Відповідно до п. 2 розділу І." Визначення основних термінів та понять" вказаного Кодексу, цей Кодекс визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб'єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем.

Розділом III. "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" визначено загальні умови експлуатації газорозподільних систем.

Відповідно до п. 1 цього розділу Кодексу газорозподільних систем, експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ.

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ вказаного Кодексу, власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов'язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

У Додатку № 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ) наведено текст Договору на експлуатацію складових газорозподільної системи.

Дослідивши текст наведеного у Додатку № 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ) Договору на експлуатацію складових газорозподільної системи, господарський суд дійшов висновку, що положення вказаного договору є аналогічними положенням Типового Договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами), який був затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013р. № 228.

Проте, у Типовому договорі, який є Додатком № 3 до Кодексу газорозподільних систем, сторонами є Замовник та Виконавець, який є Оператором газорозподільної системи (Оператором ГРМ).

Доказів того, що позивач набув статусу Оператора газорозподільної системи (Оператора ГРМ) до матеріалів справи не подано.

Враховуючи вищенаведене у господарського суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ "Миколаївгаз" про зобов'язання укласти договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) на умовах, викладених позивачем в прохальній частині позовної заяви.

За таких обставин господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог повністю.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору відповідно до норм ст. 44,49 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 33,34,44,49, 82-85, 116, 117 ГПК України, Законом України "Про судовий збір", господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 30.12.15

Головуючий суддя Т. В. Макаренко

Суддя Н.В. Болгар

Суддя О.А. Змеул