ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

14.12.2015 р. Справа№ 914/105/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши матеріали

за заявою ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс», с.Старичі, Яворівський район, Львівська область

про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню

у справі № 914/105/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс», с.Старичі, Яворівський район, Львівська область

про стягнення 490 955,82 грн.

За участю представників сторін:

від заявника не з»явився;

від стягувача ОСОБА_3 головний юрисконсульт Відділу виконавчих проваджень та проваджень у справах про банкрутство Управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (довіреність №24-93 від 18.04.2014р.).

Права та обов»язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області надійшла заява ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс» про визнання наказу господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. у справі № 914/105/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс» про стягнення 490 955,82 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 19.11.2015р. прийнято заяву до розгляду та призначено її розгляд на 02.12.2015р.

В судовому засіданні від 02.12.2015р. розгляд заяви відкладено на 14.12.2015р.

Заявник явку уповноваженого представника в судове засідання 14.12.2015р. не забезпечив, заяви, клопотання в тому числі про відкладення розгляду заяви від заявника станом на 14.12.2015р. не надходили. Слід зазначити, що ухвалою суду від 02.12.2015р. явка представника заявника визнавалась на власний розсуд.

Представник стягувача проти заяви заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях від 26.11.2015р. вих.№14/2-2066в (вх.№54161/15 від 14.12.2015р.), просив відмовити у її задоволенні.

Враховуючи факт належного повідомлення заявника про дату, час та місце розгляду заяви, що підтверджується списком №1431 згрупованих внутрішніх відправлень рекомендованих листів за 04.12.2015р., суд дійшов висновку можливості розгляду заяви по суті без участі представника заявника.

Розглянувши заяву про визнання наказу господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. у справі 914/105/15 таким, що не підлягає виконанню, заслухавши представника стягувача судом встановлено:

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.03.2015 року у справі №914/105/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс» 33 238,46 грн. пені, 17 309,22 грн. три проценти річних, 79 293,94 грн. інфляційних нарахувань та 2 881,73 грн. судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.05.2015р. рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2015р. у справі №914/105/15 залишено без змін.

На примусове виконання рішення господарським судом 04.06.2015р. видано відповідний наказ (бланк №040788).

Постановою Вищого господарського суду України від 08.09.2015р. рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2015р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.05.2015р. у справі №914/105/15 залишено без змін.

Боржник (відповідач) у заяві просить зупинити стягнення за наказом господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. та визнати наказ господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. про стягнення з ТзОВ «Енергія-Тепловодосервіс» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України» 33 238,46 грн. пені, 17 309,22 грн. три проценти річних, 79 293,94 грн. інфляційних нарахувань та 2 881,73 грн. судового збору таким, що не підлягає виконанню.

Заява обґрунтована тим, що 06.06.2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яким ст.18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» було доповнено частиною 13.

На момент порушення провадження у розглядуваній справі боржник у повному обсязі розрахувався за енергоносії, куплені у стягувача за період з 01 січня по 31 грудня 2013р. За таких обставин пені, штрафні та фінансові санкції сумі 50 547,68 грн., що підлягають стягненню на підставі рішення господарського суду, на думку заявника, мають бути списані, а відповідний наказ визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Заявник зазначає, що 3% річних є фінансовою санкцією, оскільки таке положення закріплене законодавцем у чинному Законі України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», а саме в п.4 ст.2 вказаного Закону.

До цього віднесення 3% річних саме до фінансових санкцій також було закріплено законодавцем у ст.2.2. Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», який на даний час вже втратив чинність.

На підставі вищевказаних обставин заявник просить визнати наказ господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. у справі 914/105/15 таким, що не підлягає виконанню.

Розглянувши заяву, надавши оцінку наявним у справі доказам, заслухавши представника стягувача, суд дійшов висновку відсутності підстав для її задоволення.

При прийнятті ухвали суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.117 ГПК України господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково, у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Підстави подання та загальний порядок розгляду господарським судом заяв стягувачів або боржників про виправлення помилки, допущеної при оформленні або видачі наказу, визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, та стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за наказом визначено частиною 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України».

Частина 4 ст.117 ГПК України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті а саме: якщо його видано помилково; або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково) (пункт 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Слід зазначити, що наказ господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. про стягнення з ТзОВ «Енергія-Тепловодосервіс» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України» 33 238,46 грн. пені, 17 309,22 грн. три проценти річних, 79 293,94 грн. інфляційних нарахувань та 2 881,73 грн. судового збору, який боржник просить визнати таким що не підлягає виконанню, був виданий на виконання рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2015р. у справі №914/105/15, яке переглядалось в апеляційному та касаційному порядку та залишене в силі, тобто є таким що набрало законної сили.

Посилання боржника на Закон України від 14.05.2015 р. №423-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України» (що набрав чинності 06.06.2015р.), яким доповнено ст. 18 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу частиною 13, як на підставу визнання наказу від 28.05.2015р. таким що не підлягає виконанню, суд вважає помилковим, виходячи із наступного.

Як вбачається із змісту зазначеної частини 13 (якою доповнено ст. 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу»), передбачене нею списання пені, штрафних та фінансових санкцій слід розглядати як невід'ємну частину реструктуризації заборгованості теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, непогашеної на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості. Іншими словами, списання зазначених сум пені, штрафних та фінансових санкцій є одним із елементів передбаченої цією частиною процедури реструктруризації заборгованості (на підставі відповідного типового договору про реструктуризацію заборгованості, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України), і не може розглядатися як самостійна підстава для списання поза вищевказаною процедурою, тобто у відриві від контексту всієї частини 13 ст. 18 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу.

На це додатково вказує зміст абзацу 3 вищезазначеної частини 13 ст.18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», з якого випливає списання пені, штрафних та фінансових санкцій за умови виконання вимог цієї частини.

Крім того, слід зазначити, що частиною 13 ст.18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» передбачена реструктуризація заборгованості за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, а у даній судовій справі не стягувалася така заборгованість (стягувались відповідні нарахування за 2013 рік по заборгованості 2013 року, що була погашена ще в 2013 році).

Водночас, безпідставним є посилання заявника на Закон України від 14.05.2015 р. №423-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України», оскільки він втратив чинність 01.10.2015р. у зв»язку із набранням чинності Законом України від 09.04.2015р. №329-УІІІ «Про ринок природного газу».

Щодо посилання заявника на те, що 3% річних є фінансовими санкціями, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ч.2 ст.625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов»язання у вигляді інфляційного нарахування боргу на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу,який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боожника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного суду України викладеною у постановах від 04.07.2011р. справа №3-65гс11, від 20.12.2010р. справа №3-57гс10.

Відтак, правова природа суми збільшення боргу на встановлений індекс інфляції та 3% річних полягає у відшкодуванні кредитору понесених ним втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів під час прострочення боржника та отриманні кредитором компенсації (плати) за користування боржником належними кредитору коштами. Отже, як інфляційні нарахування так і 3% річних не є санкціями.

Безпідставним є посилання заявника на Закон України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», оскільки цей Закон є спеціальним і не регулює спірні відносини.

Слід зазначити, що встановлене у п.4 ч.1 ст.2 вищевказаного Закону списання заборгованості з 3% річних та інфляційних у складі фінансових санкцій для підприємств оборонно-промислового комплексу, не свідчить про включення законодавцем до складу поняття «фінансові санкції» зобов»язань з оплати 3% річних та індексу інфляції в усіх інших Законах, навпаки, встановлення законодавцем у цьому спеціальному законі є виключенням із загального правила, оскільки в інших законах, зокрема у Законі України «Про нафту і газ», «Про засади функціонування ринку природного газу» законодавець не відносит до складу фінансових санкцій 3% річних та інфляційні нарахування.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що заява ТзОВ «Енергія-Тепловодосервіс» про визнання наказу господарського суду Львівської області від 04.06.2015р. у справі №914/105/15 таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 86, 87, ГПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс» (вх.№53450/15 від 16.11.2015р.) про визнання наказу господарського суду Львівської області від 04.06.2015 р. у справі №914/105/15 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

2. Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки вказані в ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно вимог ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Суддя Сухович Ю.О.