ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" грудня 2015 р.Справа № 924/419/15

Господарський суд Хмельницької області у складі: головуючий суддя Вибодовський О.Д., судді Яроцький А.М., Крамар С.І. розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот", м. Рівне

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг", м.Хмельницький

до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль", м.Київ

про визнання недійсним договору застави №11/1-2558/26 від 05.09.2008р. в частині передачі в заставу транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю №678-юв від 16.12.2014р.

Від 1-го відповідача: ОСОБА_3 - за довіреністю від 03.12.2015 року.

Від 2-го відповідача: ОСОБА_4 - за довіреністю №370/15-Н від 30.07.2015р. від ПАТ "ОСОБА_1 Аваль".

(В судовому засіданні відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення)

Суть спору: з оголошенням перерви в судовому засіданні 08.12.2015р.

Позивач звернувся із позовом до суду про визнання недійсним договору застави №11/1-2558/26 від 05.09.2008р. в частині передачі в заставу транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. В обґрунтування заявленого позову посилається на такі підстави як: укладення договору застави транспортного засобу без згоди ПАТ "Рівнеазот", що суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст.578 ЦК України; невідповідність договору застави (додаткової угоди № 11/1-2558/26 від 24.07.2013 року) щодо форми договору зокрема його нотаріального посвідчення.

Враховуючи наведені обставини позивач просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Повноважний представник першого відповідача - ТОВ "Євро Лізинг" в судовому засіданні заперечує проти позову, не вбачає підстав для його задоволення при цьому звертає увагу суду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізінгодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Спірний автомобіль був переданий ТОВ "Євро Лізинг" у користування ПАТ "Рівнеазот". В свою чергу, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На думку представника ТОВ "Євро Лізинг" лізингодавець на власний розсуд розпорядився спірним транспортним засобом та не зобовязаний був отримувати згоду від ПАТ "Рівнеазот" на передачу цього автомобіля в заставу банку, оскільки позивач вказаним транспортним засобом має лише право користуватися і його право не обмежується ні банком ні лізингодавцем. Щодо підстави визнання недійсним договору відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу" в частині обов'язкового нотаріального посвідчення договору зазначає, що оспорюваний договір застави, зокрема зміни були внесені 26 вересня 2008 року, на той час ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу" не містила обов'язкової вказівки на нотаріальне посвідчення застави транспортного засобу. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Другий відповідач ПАТ „ОСОБА_1 Аваль в письмовому відзиві на позов та його повноважний представник в судовому засіданні проти позову заперечує, вважає вимоги позивача такими, що задоволенню не підлягають, при цьому зазначає наступне.

Договір застави №11/1-2558 від 05.09.2008 року, що є предметом розгляду цієї справи, є забезпеченням виконання зобовязання за кредитним договором між ТОВ „Євро-Лізинг та ПАТ „ОСОБА_1 Аваль. Відповідно до умов укладеного договору в заставу банку передане рухоме майно, а саме транспортні засоби в кількості 360 одиниць. Одним із заставних автомобілів є транспортний засіб Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1, яким крім інших забезпечувалось зобовязання за кредитним договором. Зазначає, що ТОВ „Євро Лізинг був і є до теперішнього часу єдиним власником вказаного автомобіля.

Відповідно до ст.3 Закону „Про фінансовий лізинг лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в плані лізингу. Таким чином на думку представника банку ні законодавством ні договором не надано право володіння вказаним автомобілем позивачу, а тільки право користування.

Враховуючи викладене, стверджує, що зазначений автомобіль правомірно був переданий у заставу відповідно до додаткової угоди. Щодо твердження позивача про нотаріальне посвідчення угоди про заставу представник другого відповідача звертає увагу на таке. Як вбачається зі змісту додаткової угоди, долученої банком до матеріалів справи, ця додаткова угода була укладена 26.09.2008 року. На той час редакція Закону України „Про заставу не містила обовязкової умови нотаріального посвідчення таких угод. Зміни до законодавства, що регулюють обовязковість нотаріального посвідчення договору застави транспортного засобу були внесені 20.07.2010 року. Отже посилання позивача щодо недотримання нотаріального посвідчення цієї додаткової угоди є необґрунтованим. При цьому другий відповідач зазначає, що договір фінансового лізингу передбачає, що лізингоодержувач гарантує, що в разі якщо лізингодавець не може виконати своїх зобовязань перед банком, або іншою установою, що фінансує, і до банку перейде право розпорядження заставними транспортними засобами, то лізингоодержувач продовжить орендувати ці засоби у банку.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

01 липня 2008року між ТОВ "Рівнеазот", (Лізингоодержувачем) та ТОВ "Євро Лізинг" (Лізингодавцем) укладено договір фінансового лізингу №880 за умовами якого лізингодавець передає лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, придбаний на підставі наданого лізингоодержувачем замовлення.

Пунктом 2 Договору передбачено, що лізінгодавець передає лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, що передається в лізинг, придбаний на підставі наданого лізингоодержувачем замовлення транспортного засобу.

Лізингоодержувачу, згідно розділу 3 Договору, надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в Плані лізингу.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що за переданий у лізинг транспортний засіб в період з дати надання до завершення строку лізингу сплачуються лізингові платежі. Розмір та строки сплати лізингоодержувачем лізингових платежів лізингодавцю встановлюється в плані лізингу (додаток 3 до договору) та інших додатках. Лізингові платежі включають: суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості транспортних засобів; комісію лізингодавця за наданий у лізинг транспортний засіб; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням цього договору (п. 5.2 Договору).

Лізингоодержувач має пріоритетне право набути після закінчення терміну дії цього договору і при виконанні його умов у власність предмет лізингу, сплативши лізингодавцю залишкову вартість транспортних засобів, зазначену у Плані лізингу. Лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього Договору з моменту його підписання сторонами (пункт 6.4 Договору).

Пункт 6.6 Договору передбачає право лізингоодержувача на достроковий викуп транспортного засобу, але не раніше 12 міс. з дати передачі транспортного засобу у лізинг. В такому випадку лізингоодержувач має сплатити всі необхідні лізингові платежі за весь термін дії Плану лізингу, а також платежі за послуги, надані лізингодавцем, штрафні санкції (у разі їх наявності) згідно договору, та інші платежі, які повязані із використанням транспортного засобу і не входять у щомісячні лізингові платежі (у разі їх наявності) та залишкову вартість транспортного засобу, яка розраховується за формулою. лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього договору, з моменту його підписання сторонами.

Згідно п.7.10. договору фінансового лізингу, лізингоодержувач гарантує, що в разі якщо лізингодавець не може виконувати своїх зобов'язань перед банком, або іншою установою, що фінансує, і до банку перейде право розпорядження заставленими транспортними засобами, то лізингоодержувач продовжить орендувати ці транспортні засоби у банку або іншої компанії (лізингодавця), призначеної цим банком, якщо умови лізингу не зміняться. За вимогою банку, що фінансує, лізингоодержувач має підписати лист повідомлення і підтвердження застави.

У п. 7.16 Договору сторони обумовили, що лізингоодержувач зобов'язаний вчасно та у повному обсязі сплачувати лізингодавцю всі необхідні лізингові платежі, а також платежі за послуги, надані лізингодавцем, штрафні санкції відповідно до положень договору та інші платежі, які пов'язані із використанням транспортного засобу і не входять до складу місячних лізингових платежів.

Згідно пункту 9.5 договору лізингодавець зобовязаний по закінченню терміну дії договору та виконання за цим договором всіх зобов'язань лізингоодержувачем, передати транспортний засіб у власність лізингоодержувачу у відповідності до положень, які зазначені в пункті 6.4 Договору.

У розділі 12 договору сторони передбачили умови переходу права власності на транспортний засіб, зокрема, право власності на предмет фінансового лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної суми лізингових платежів на дату переходу права власності на транспортний засіб та залишкової вартості згідно з цим Договором, але не раніше 12 місяців від дати надання транспортного засобу (п.12.5 Договору). Перехід права власності на транспортний засіб до лізингоодержувача оформляється всіма необхідними документами, що передбачені чинним законодавством (пунктом 12.6 Договору).

У відповідності до пункту 14.1 Договору, після закінчення строку лізингу транспортний засіб, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, може бути переданий у власність лізингоодержувача тільки після сплати ним залишкової вартості транспортного засобу відповідно до умов договору та законодавства України.

Відповідно до додатку 3 до договору „Плани лізингу зі змінами, початкова вартість предмета лізингу складає 149244,56 грн., залишкова вартість: 1409,68 грн..

Згідно акту прийому-передачі (додаток 2 до договору фінансового лізинг) ТОВ "Евро Лізинг" передано ТОВ "Рівнеазот" легковий автомобіль - Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

5 вересня 2008 року між ВАТ "ОСОБА_1 Аваль" (правонаступником якого за всіма правами і обов'язками є ПАТ "ОСОБА_1 Аваль") та ТОВ "Євро Лізинг" укладено Кредитний договір №010/08/4062 із змінами та доповненнями.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ "Євро Лізинг" та ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" був укладений договір застави транспортних засобів №11/1-2558 від 05.09.2008 року.

Умовами Договору застави передбачено, що в заставу банку було передано рухоме майно, а саме: транспортні засоби у кількості 360 одиниць наведені в додатку № 1 до договору. Надалі в додатку №1, зміненому додатковою угодою № 11/11-2558/26 від 24.07.2013 року (копія додатку надана позивачем) до договору застави наведений перелік транспортних засобів в якому значиться спірний автомобіль Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи, на заставне майно (транспортний засіб Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1) у Державному реєстрі обтяжень на рухоме майно накладена заборона на його відчуження, що підтверджується витягами з державного реєстру.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 08.09.2014р. по справі №924/894/14 зобовязано товариство з обмеженою відповідальністю „Євро Лізинг код ЄДОПОУ 32774741 виконати умови пунктів 6,4, 9,5 договору фінансово лізингу №880 від 01.07.2008 року шляхом визнання укладеним між ПАТ „Рівнеазот та ТОВ „Євро Лізинг договору купівлі-продажу від 12.08.2013 року.

Як зазначає в позовній заяві позивач після сплати ТОВ "Рівнеазот" всіх платежів по договору фінансового лізингу № 880 від 01.07.2008р. зазначений автомобіль був придбаний ним у ТОВ "Євро Лізинг" згідно договору купівлі-продажу від 12.08.2014року, що підтверджується рішенням господарського суду Хмельницької області від 08.09.2014р. у справі № 924/894/14. Відтак позивач вважає себе єдиним власником спірного автомобіля.

Господарський суд заслухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши в сукупності враховує наступне:

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як визначено п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

В силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 334 Цивільного кодексу України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, за своєю правовою природою укладений між сторонами 01.07.2008 року договір № 880 є договором фінансового лізингу, а тому правове регулювання спірних правовідносин здійснюється в т.ч. положеннями глави 58 Цивільного кодексу України, ст. 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір який не укладено).

В зв'язку з наведеним суду належить встановити чи є спорюваний правочин вчиненим та з якого часу. Проте визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам Закону.

Разом з тим, зазначені норми ЦК України визначають лише загальні умови недійсності правочину, але, за наявності спеціальних норм закону, умови недійсності правочину визначаються цими спеціальними нормами. (аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.01.2013р. по справі №5011-37/9102-2012).

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про заставу", недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із додатку № 1, зміненого додатковою угодою №11/11-2558/26 від 24.07.2013 року до договору застави транспортних засобів № 11/1-2558 від 5 вересня 2008 року, передбачена передача в заставу автомобіля Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

Згідно ч. 6 п. 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.10.2010р. № 2435VІ, у Закон України "Про заставу" внесено зміни: частину другу статті 13 викладено в такій редакції: "У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів".

Частиною 3 ст. 5 ЦК України встановлено, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договір застави, зокрема його додаток № 1, який надалі змінений додатковою угодою №11/11-2558/26 від 24.07.2013року до договору застави №11/1-2558 від 05.09.2008 року в частині передачі в заставу автомобіля Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 не суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу", тому відсутні підстави для визнання його недійсним відповідно ч.1 ст. 203 ч.1 ст. 215 ЦК України та ст. 14 Закону України "Про заставу".

Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію з державного реєстру обтяження рухомого майна №46337306 транспортний засіб Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 перебував у заставі згідно договору від 05.09.2008 року.

Додаткова угода до основного договору застави за своєю суттю є правочином, який не змінив відносини між сторонами спору, не породив нові правовідносини, які базуються на комплексі погоджених умов, як основного договору, так і умов додаткової угоди. Тобто між сторонами спору не виникли нові або змінені сторонами, взаємовідносини.

Водночас, суд оцінює доводи позивача про визнання недійсним договір застави з підстав порушення прав позивача, як власника транспортного засобу, що є предметом застави, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 Договору лізингу, лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в Плані лізингу.

А відтак, з умов Договору вбачається, що лізингоодержувачу лише надано право користування предметом лізингу на визначений строк, при цьому ТОВ «Євро Лізинг» залишався власником вказаного автомобіля.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що ТОВ "Євро Лізинг" був власником транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 на момент передачі його в заставу, а тому права позивача як власника даного майна на час укладення оспорюваного правочину не могли бути порушеними.

Також, суд критично оцінює доводи позивача про ненадання ним згоди на передачу транспортного засобу в заставу, як того вимагає ст. 578 ЦК України, оскільки дана норма не регулює відносини, що склалися між сторонами (відсутні докази перебування предмету застави у спільній власності).

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, тому задоволенню не підлягають.

Аналогічна практика викладена у постановах Рівненського апеляційного господарського суду від 13.10.2015р. по справі №924/684/15 та Вищого господарського суду України від 03.12.2015р. по справі №924/684/15, якими залишено без змін рішення господарського суду Хмельницької області від 07.07.2015р. по справі №924/684/15.

Також, 2 червня 2015 року від відповідача ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" надійшла письмова заява про накладення арешту на майно, в якій він просить суд в разі задоволення позову (повністю чи частково) накласти арешт на транспортні засоби згідно переліку, наведеного в цій заяві (загалом 360 транспортних одиниць). Обґрунтовуючи подану заяву банк посилається на приписи частини 5 ст.1057-1 ЦК України, яка передбачає правові наслідки визнання недійсним кредитного договору.

Розглядаючи спір по суті за наявних доказів, суд дійшов до висновку про відмову в задоволені позову, тому крім інших підстав в задоволенні заяви другого відповідача про накладення арешту на весь перелік транспортних засобів, переданих у заставу також належить відмовити.

У зв'язку з відмовою у задоволені позову, згідно ст. 44, ст. 49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.1, 2, 45, 12, 13, 33, 43, 44, 49, 82-85, 115, Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот", м. Рівне до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" м.Хмельницький до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" м.Київ про визнання недійсним договору застави №11/1-2558/26 від 05.09.2008р. в частині передачі в заставу транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний №АА5387НР відмовити.

Головуючий суддя О.Д. Вибодовський

Суддя А.М. Яроцький

Суддя С.І. Крамар

Повний текст рішення створено та підписано 25.12.2015р.