ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року Справа № 904/8166/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Дмитренко Г.К. (зміни у складі колегії суддів на підставі розпорядження секретаря судової палати від 22.12.2015р.)

при секретарі: Ситниковій М.Ю.

Представники сторін:

позивача ОСОБА_1, дов. № б/н від 05.10.2015р.;

відповідача ОСОБА_2, дов. № 341/1001 від 01.09.2015р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ліквідатора Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року по справі № 904/8166/15

за позовом ліквідатора Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго», м.Дніпропетровськ

про стягнення 58 700,34 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року у справі № 904/8166/15 (суддя Петрова В.І.) за позовом ліквідатора Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго», м.Дніпропетровськ про стягнення 58 700,34 грн. в задоволенні позову відмовлено повністю (а.с.140-143).

Рішення господарського суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову згідно ст.1212 ЦК України, оскільки безпосередньо самим позивачем визнається, що кошти були перераховані на підставі договору, укладеного між сторонами, який є чинним, крім того, позивачем не підтверджено доказами, що житловий будинок по вул.Альпійський, 5-а, є гуртожитком; в якості норм матеріального права рішення господарського суду Дніпропетровської області обґрунтовано ст.ст.22, 1166, 1212 ЦК України, ст.224 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 27 Житлового кодексу Української РСР.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ліквідатор Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ - позивач по справі, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, зокрема:

- господарським судом не були прийняті до уваги доводи скаржника про те, що житлова будівля за адресою пров.Альпійський, 5-а, є гуртожитком та здійснює оплату наданих послуг з електропостачання саме за тарифами, встановленими НКРЕКП для гуртожитків; в зв`язку з цим не були враховані подані позивачем докази та судом не надано їм належної правової оцінки;

- господарським судом помилково застосовано до спірних відносин норми Житлового кодексу Української РСР, оскільки будівля за адресою пров.Альпіський, 5-а була введена в експлуатацію в 1954 році до набуття чинності вищевказаним Кодексом, отже, його положення в частині визначення статусу гуртожитку не можуть застосуватись в даному випадку;

- також господарський суд дійшов невірного висновку, що грошові кошти не є безпідставно набутими відповідачем, оскільки сума, отримана відповідачем, внаслідок різниці в тарифах є, на думку скаржника, саме безпідставно набутою, такою, що суперечить меті та змісту (умовам) укладеного між сторонами договору та вимогам закону.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечував, посилаючись на відповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначаючи, що позивачем не доведено доказами факт реєстрації у виконкомі місцевої ради будівлі по пров.Альпійський, 5-а, як гуртожитку, що є необхідною умовою для нарахування відповідачем тарифу для гуртожитків, встановлених НКРЕ; крім того, посилання скаржника на те, що договором, укладеним між сторонами, встановлено, що будівля по пров.Альпійському, 5-а, є гуртожитком, є безпідставними, оскільки ст.127 Житлового кодексу УРСР не передбачає отримання статусу будівлі за договором. Також, відповідач не згоден з посиланнями скаржника на те, що до спірних відносин не можуть бути застосовані положення Житлового кодексу УРСР, тому що будівля була введена в експлуатацію раніше до набуття чинності цим Кодексом, оскільки предметом спору є стягнення надмірно сплачених сум за період з липня 2012 року по грудень 2014 року, а в зазначений період Житловий кодекс УРСР та Примірне положення про гуртожитки вже були дійсні. Крім того, відповідач зазначає, що скаржник не зазначає нормативний акт, на підставі якого розрахунки за спожиту електроенергію слід проводити як для гуртожитків, оскільки тарифи, встановлені Постановою НКРЕ № 497 від 23.04.2012р., можуть застосовуватись до фізичних осіб на підставі договору, укладеного утвореною ними юридичною особою з енергопостачальником, тобто, гуртожиток повинен бути самостійною юридичною особою; оскільки договір укладений між К(н)ВП «Дніпропетровський комбайновий завод» та відповідачем, то взагалі відсутні правові підстави для розрахунків за тарифами гуртожитків.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2015р. до господарського суду Дніпропетровської області звернувся ліквідатор Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго», м.Дніпропетровськ про стягнення 58 700,34 грн., в якості нормативно-правового обґрунтування позову позивач зазначив ст.ст.11, 525, 526, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України (а.с.3-5).

При цьому, обґрунтовуючи позов, ліквідатор Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ зазначив, що вищевказану грошову суму відповідач повинен повернути позивачу, оскільки ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» було здійснено завищення тарифу для гуртожитку за адресою пров.Альпійський, 5-а та здійснено нарахування, як для звичайної житлової будівлі. Позивачем надавались відповідачу всі наявні у нього докази щодо даного гуртожитку, крім того, в договорі, укладеному між сторонами також зазначено, що зазначена будівля гуртожиток. Отже, на думку, позивача відповідач навмисно нараховував завищену суму тарифу, не зважаючи на статус об`єкту нерухомості.

На підтвердження позовних вимог щодо надмірної оплати 58 700,34 грн. позивачем надані рахунок-розшифровка № 111/1-34-А/09/4/1 за квітень 2015 року, листи Фонду державного майна України від 01.03.2013р., 05.02.2015р., рішення Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012р., 10.10.2012р., 21.08.2013р., технічний паспорт на будівлю, акт приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, листи на адресу відповідача за період з травня по липень 2015 року, відповіді ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» від 17.06.2015р., 01.07.2015р. та власний розрахунок в різниці тарифів (а.с.24-82). Жодних доказів перерахування спірної суми в розмірі 58700,34 грн. (платіжних документів) позивачем не надано до матеріалів справи, такі докази відсутні, не надавались скаржником в ході розгляду справи судам обох інстанцій відповідно до ст.33 ГПК України.

Як встановлено матеріалами справи, 20.08.2010р. між Колективним (народним) виробничим підприємством «Дніпропетровський комбайновий завод» («споживач» за договором, позивач по справі, скаржник) та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» («постачальник» за договором, відповідач по справі) було укладено договір постачання електричної енергії № 1-34-А/09, відповідно до якого «постачальник» продає електричну енергію «споживачу» для забезпечення потреб електроустановок «споживача» з приєднаною потужністю 290,835 кВт у будинку 5-а по пров. Альпійський, величини якої по площадках вимірювання в точках продажу визначені додатком «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а «споживач» оплачує «постачальнику» вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (р.1 договору (а.с.10-23)).

Підпунктами 2.2.2 - 2.2.3 п.2.2 р.2 договору встановлено, що «постачальник» зобовязується постачати «споживачу» електроенергію як різновид товару; повідомляти «споживача» про всі зміни тарифів на електричну енергію, з урахуванням ПДВ, та зміни розрахункових зон доби письмово або через засоби масової інформації, а саме: в газеті «Вісті Придніпровя» за пять днів до введення їх у дію.

В п.п.2.3.2 п.2.3 р.2 договору сторони передбачили, що електрична енергія постачається для гуртожитку (а.с.11); рахунок-розшифровка № 111/1-34-А/09/4/1 (а.с.24), виписаний відповідачем, також містить посилання на те, що будівля за адресою: м.Дніпропетровськ, пров.Альпійський, 5-а, є гуртожитком, в додатку № 8 до договору № 1-34-А/09 сторонами також зазначено, що будівля за адресою - пров.Альпійський, 5-а в м.Дніпропетровську є гуртожитком. Отже, в договорі на поставку електричної енергії, додатках до нього, сторони визначили, що спірна будівля є гуртожитком, а безпосередньо відповідачем виписувався рахунок на оплату вартості електроенергії по вказаному об`єкту нерухомості, як за гуртожиток, але нарахування оплат здійснювалось по тарифам для житлових будинків, що не спротсовується відповідачем жодним доказом в розумінні ст.ст.32, 36 ГПК України.

Відповідно до п.п.2.3.5 - 2.3.6 п.2.3 р.2 договору «споживач» зобов`язався оплачувати «постачальнику» вартість електричної енергії згідно з умовами додатку «Порядок розрахунків» та додатку «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії»; здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею «постачальника» та електроустановками «споживача» згідно з додатком «Порядок розрахунків перетікання реактивної електроенергії».

Згідно з п.п.9.8.1, п.9.8 строк дії договору визначений з моменту підписання і до 31.12.2010р.; договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або переглянуто його умови.

Докази визнання недійсним, розірвання, внесення будь-яких змін в встановленому законом порядку до договору № 1-34-А/09 від 20.08.2010р. відсутні в матеріалах справи, не надавались скаржником в ході розгляду справи в судах обох інстанцій відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

Згідно умов договору відповідач проводив відпуск електричної енергії для потреб позивача, в тому числі для приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Альпійський, 5-а, а позивач - Колективне (народне) виробниче підприємство «Дніпропетровський комбайновий завод» - сплачував за це грошові кошти.

Після отримання рахунку-розшифровки № 111/1-34/А/09/4/1 за квітень 2015 року (а.с.24), позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою встановити тариф для будівлі по пров.Альпійський, 5-а, як для гуртожитку та повернути різницю в тарифі в розмірі 58 700,34 грн. (а.с.75-78).

На зазначені звернення відповідач повідомив позивача, що останнім не надано доказів реєстрації зазначеної будівлі, як гуртожитку, в встановленому законом порядку, отже, відсутні підстави для зміни тарифу (а.с.79-80).

Під час розгляду справи в господарському суді позивачем не було змінено нормативно-правового обґрунтування позовної заяви, не змінено підставу або предмет позову, як не було надано жодного доказу в розумінні ст.ст.32, 34, 36 ГПК України перерахування будь-яких сум відповідачу, в тому числі й спірної в розмірі 58 700,34 грн.

Згідно з частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 84 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Законом регламентовано, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є набуття або збереження майна; це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

До відсутності правової підстави зазначена норма відносить також і випадок, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом стала відсутня, зокрема, у випадку визнання правочину недійсним, закінчення його дії, розірвання правочину.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 ГПК України регламентовано, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи, що позивачем на обгрунтування позовних вимог не надано жодного доказу (платіжного докумнету), яким підтверджено факт надмірного перерахування відповідачу грошових коштів у виді різниці тарифів, між сторонами існує договір на поставку електричної енергії, який не розірваний, не визнаний недійсним в встановленому законом порядку, то посилання позивача на ст.1212 ЦК України, на отримання відповідачем грошових коштів в сумі 58700,34 грн., як безпідставно отриманих є неправомірними, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів зазначає, що правовідносини сторін по справі врегульовано нормами зобовязального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зокрема, і за вимогою повернути позивачу надмірно сплачені за спожиту електроенергію кошти (аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі №5006/18/13/2012, від 14.01.2014 року у справі №922/1136/13, від 17.06.2014 року у справі №13/096-12, від 14.10.2014 року у справі №922/1136/13).

За цих обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що остаточні висновки, викладені в резолютивній частині рішення господарського суду від 09.11.2015р. відповідають вимогам закону, матеріалам, обставинам справи, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не можуть бути підставами скасування або зміни постановленого судового рішення, правові підстави задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ч. 3-5 ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ліквідатора Колективного (народного) виробничого підприємства «Дніпропетровський комбайновий завод» ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року у справі № 904/8166/15 - залишити без змін.

Справу повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 24.12.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя О.В.Джихур

Суддя Г.К. Дмитренко