ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб-сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 р. Справа № 923/1903/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна", м. Херсон

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Стрілець", м. Херсон

про стягнення 73066,48 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - представник ОСОБА_1, довіреність №43 від 25.12.2014р.;

від відповідача - не прибув.

Суть спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Стрілець" суму пені у розмірі 73066,48 грн. Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору поставки №18 від 14.02.2014р., положення ст.ст. 526 ЦК України та ст.ст. 173, 193 ГК України.

07 грудня 2015 року відповідач у справі через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву. В даному відзиві відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки останнім пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені. Також, у відзиві наполягає на застосуванні судом наслідків спливу строку позовної давності. Даний відзив з додатками прийнято судом до розгляду та залучено до матеріалів справи.

Відповідач, своїм правом на судовий захист не скористався, в засідання суду 17.12.2015р. не з'явився, не зважаючи на ті обставини, що належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним.

За приписами ст. 77 ГПК України, неявка представника сторони у судове засідання може бути підставою для відкладення розгляду справи, коли з-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Судом встановлено, що неявка у судове засідання представника відповідача не унеможливлює розгляд справи № 923/1903/15, не є підставою для відкладення її розгляду.

За таких обставин, справа розглядається без участі представника відповідача, за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 14 лютого 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" (надалі - позивач або покупець) і сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Стрілець" (надалі - відповідач або продавець) був укладений договір поставки №18 (надалі - договір).

Умовами п.1.1. договору встановлено, що продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар згідно специфікації, яка наведена у додатку до даного договору, що є невід'ємною частиною цього договору.

На підставі п.3.1. договору, продавець зобов'язаний поставити товар покупцю на умовах та в строки, визначені у специфікації (додатку) до даного договору. Згідно специфікації (додаток №1 до договору) продавець у строк з 15.02.2014р. по 23.02.2014р. зобов'язувався поставити на адресу покупця насіння соняшника в кількості 150 т (+/- 5%) на загальну суму 510000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на ті обставини, що на виконання умов договору відповідачем поставлено позивачу товар в загальній кількості 116,39 тон на загальну суму 395726,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-0000004 від 15.02.2014р., №РН-0000005 від 20.02.2014р., №РН-0000006 від 22.02.2014р. (а.с. 14, 22, 27). За отриманий по згаданим видатковим накладним товар позивач розрахувався у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками за період з 17.02.2014р. по 04.03.2014р. (а.с. 35-37). Проте, надалі відповідачем не в повному обсязі виконано умови договору, оскільки не було здійснено поставку решти насіння соняшника в кількості 33,61 т. на загальну суму 114274,00 грн., як це було передбачено умовами договору.

У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму пені у розмірі 73066,48 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 173 ГПК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" (далі - Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезгаданого Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічна норма міститься в п.2 ст. 343 ГК України.

Відповідно до п.9.1. та 9.2. договору, сторони прийшли до згоди, що за даним договором продавець і покупець несуть відповідальність у рамках дії кожної зі сторін відповідно до діючого законодавства України. За неналежне виконання своїх обовязків винна сторона сплачує другій стороні за її вимогою пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період неналежного виконання зобовязання, від суми невиконаного зобовязання за кожний день прострочення.

На підставі вищезазначених норм чинного законодавства та умов договору позивач нарахував відповідачу за порушення виконання зобов'язань 73066,48 грн. пені за період з 24.02.2014. по 02.11.2015р. в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиконаного зобовязання, за кожний день прострочення.

Проте, на підставі п.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відтак, нарахування пені позивач має право здійснити лише за шість місяців, тобто не з 24.02.2014р. по 02.11.2015р., а з 24.02.2014р. по 23.08.2014.р.

До того ж, позивач стверджує про відсутність поставки з боку відповідача насіння соняшника в кількості 33,61 т. на загальну суму 114274,00 грн., внаслідок чого позивач застосовує фінансову відповідальність у вигляді пені за непостачання 33,61 тон, що вбачається з розрахунку пені, доданого до позовної заяви.

Проте, з вказаним розрахунком позивача суд не може погодитися, оскільки з огляду на умови специфікації (додаток №1 до договору), в якій, зокрема, зазначено про кількість поставки насіння соняшника в кількості 150 т. (+/-5%). Відтак, умовами специфікації допускається факт поставки відповідачем насіння соняшника у межах (+/-5%) від 150 т. (загального обсягу поставки).

Отже, з наведеного слідує, що за умовами договору поставки та специфікації, відповідач має можливість поставити на адресу позивача 142,5 т. насіння соняшника (150 т. - 7,5 т. (5%). За таких умов, фінансова відповідальність для відповідача у вигляді пені має наступати за не поставку 142,5 т. насіння соняшника, а не 150 тон, як зазначено позивачем.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, позивачем безпідставно збільшена сума пені, тобто необґрунтовано нарахована пеня на 7,5 т. насіння.

Крім того, позивачем не враховано наступні положення чинного законодавства, які безпосередньо регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до умов договору поставки та специфікації (додаток № 1 до договору), відповідач зобов'язувався поставити на адресу позивача у строк з 15.02.2014р. по 23.02.2014р. насіння соняшника в кількості 150 т. (+/-5%).

З урахуванням допустимого відхилення (+/- 5%), відповідачем на адресу позивача поставлено у передбачені специфікацією строки 116,39 т. насіння соняшника, що підтверджується відповідними первинними документами, доданими позивачем до позовної заяви, а саме, - копіями видаткових накладних, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, рахунками-фактурами.

Стверджуючи про порушення відповідачем власних господарських зобов'язань, позивач зазначає, що передостаннім не поставлено насіння соняшника в кількості 33,61 т. на суму 114274,00 грн., в результаті чого він здійснює розрахунок пені, в якості фінансової відповідальності, починаючи з 24.02.2014р. по 02.11.2015р. (включно).

Проте, вказаний розрахунок пені, який зроблений позивачем, не відповідає положенням чинного законодавства, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в статті 526 Цивільного кодексу України.

За визначенням частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України передбачила, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За визначенням частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, позивач дізнався про невиконання відповідачем умов договору поставки у вигляді не поставлення 26,11 т. насіння соняшника 24.02.2014р., оскільки специфікацією №1 до договору встановлено строк поставки з 15.02.2014р. по 23.02.2014р.. За таких обставин, початок перебігу строку для нарахування пені розпочався з 24.02.2014р.

Стаття 253 Цивільного кодексу України встановила, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до частини 3 статті 254 Цивільного кодексу України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, враховуючи приписи статті 232 Господарського кодексу України та статей 253, 254 Цивільного кодексу України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання мало бути припинено 23.08.2014 року.

З викладеного вбачається, що нарахування позивачем пені з 24.02.2014р. по 02.11.2015р. (включно) не відповідає вимогам Господарського кодексу України, оскільки договір про поставку не містить будь-яких умов (підстав, положень) щодо можливості нарахування пені поза межами строку, встановленому Господарським кодексом України, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Що стосується нарахування пені позивачем за період з 24.02.2014р. по 23.08.2014р., слід зазначити про таке.

Відповідно до положень статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Початок перебігу позовної давності окреслений у статті 261 Цивільного кодексу України, а саме, - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, у зв'язку із визначенням у специфікації №1 строку виконання зобов'язань щодо постачання насіння соняшника - 23.02.2014р., початком перебігу строку звернення до суду з вимогами про захист порушеного права є 24.02.2014р., а закінчується такий строк - 23.08.2015р., оскільки останній день нарахування пені припадає на 23.08.2014р. Приписами статті 254 Цивільного кодексу України встановлено, що строк визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Наслідки спливу позовної давності встановлені у статті 267 Цивільного кодексу України, а саме, - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З викладеного необхідно зробити висновок про пропущення (спливу) строку позовної давності, в межах якого позивач має право на захист порушених прав, оскільки, вказаний строк сплив 23.08.2015 року, а позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 20.11.2015р.

Таким чином, вказані обставини щодо спливу строку позовної давності є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки, відповідач, як сторона по справі, до винесення рішення по цій справі, у даному відзиві, наполягає на застосуванні господарським судом Херсонської області наслідків спливу строку позовної давності.

Слід також зазначити, що статтею 259 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Однак, між позивачем та відповідачем не укладалось жодного договору про збільшення позовної давності.

Крім того, відсутні обставини, за умови настання яких перебіг позовної давності зупиняється або переривається (статті 263, 264 Цивільного кодексу України). Також, від позивача по справі не надійшло до суду клопотання про поновлення строку щодо звернення з позовом із посиланням на наявність поважних причин, у зв'язку із настанням яких позивач пропустив строк позовної давності.

Водночас, позовні вимоги позивача (стягнення пені) не є вимогами, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 Цивільного кодексу України).

За таких обставин у задоволенні позову має бути відмовлено, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представнику позивача про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 22.12.2015р.

Суддя С.В. Нікітенко