КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2015 р. Справа№ 910/10445/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

ОСОБА_1

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № 01/340-55 від 02.01.2015

від відповідача: ОСОБА_3 представник за довіреністю № 0464 від 15.05.2012

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2015

у справі № 910/10445/15 (суддя Маринченко Я. В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю ОСОБА_4 компанія «Альфа-Гарант»

до Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна»

про стягнення 26 913,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 109), заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 25 500 грн., яке позивачем як страховою організацією за укладеним з ОСОБА_5 договором № 06-R/01-067-01101 добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави від 14.05.2013 було виплачено в звязку з пошкодженням автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок ДПТ, що сталася з вини ОСОБА_6 водія автомобіля «Шкода Фабія Класік», державний номерний знак НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують яким, застрахована у відповідача згідно з полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС № 6932843 від 25.09.2013, а також пені в сумі 5 670 грн., 3 % річних в сумі 303,29 грн. та збитків від інфляції в сумі 8 207,19 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2015, повний текст якого складений 21.07.2015, у справі № 910/10445/15 позов задоволено повністю.

Рішення суду ґрунтується на тому, що матеріалами справи належним чином підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем щодо збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, на заявлену до стягнення суму.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2015 по справі № 910/10445/15 та винести постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі як на підставу для скасування оспореного рішення відповідач послався на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не прийнято до уваги, що у ОСОБА_7 про настання події від 11.04.2014 (а.с. 35-36) за підписом ОСОБА_5 в графі «Пошкоджено» зазначено: задній бампер, заднє праве крило, стоп задній правий і що такі саме пошкодженні зафіксовані у довідці ДАІ (а.с. 45) та в заяві, що її подав відповідачу винний у спірній ДТП водій автомобіля «Шкода Фабія Класік», державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_6, проте в Калькуляції дефектів (ремонт) № 7281/2014 від 25.04.2014, яка є додатком до Звіту № 7281 від 25.04.2015 (на підставі якої була встановлена вартість страхового відшкодування примітка суду), перелічені роботи та запчастини, які не відносяться до відновлювального ремонту заявлених пошкоджень, що отримані саме під час спірної ДТП: в розділі «Роботи»: 95 601 00) Бампер П П С/У, 97 505 00) Крило ПЛ С/У, 91 712 00) ОСОБА_1 бокового указателя поворота) 96 102 00 Дверь П Л заменить, 96 302 00 Дверь ЗЛ заменить; в розділі «Покраска»: 1481 Дверь П Л, 1781 Дверь ЗЛ, 0283 Бампер П, 0741 Крыло П Л; в розділі «Запчасти»: 1481 Дверь П Л, 1737 Наружн. Зеркало Л, 1781 Дверь З Л., тобто на вказаному автомобілі, на думку апелянта, були пошкодження, які виникла до спірної ДТП.

При цьому, відповідач зазначив, що неповідомлення його позивачем щодо вказаних обставин та приховування позивачем про наявність пошкоджень, які були отримані до спірної ДТП, призвело до того, що відповідач не має можливості відмежувати пошкодження, які були на транспортному засобі до спірної ДТП, від тих, які отримані саме внаслідок вказаної пригоди, що, відповідно, унеможливлює визначення розміру заподіяної шкоди.

Крім того, апелянт зазначив про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що виплата страхового відшкодування проведена не у передбачений умовами договору страхування спосіб, а на підставі мирової угоди, укладеної між відповідачем та потерпілим.

Ухвалою від 17.08.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав повністю, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

14.05.2013 позивач як ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як Страхувальник уклали договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави № 06-R/01-06701101 (а.с. 31) (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, повязані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі ОСОБА_8).

В п. 30 Договору сторонами погоджено строк дії Договору з 15.05.2013 по 14.11.2014 (за умови сплати страхових платежів примітка суду).

09.04.2014 о 17 год. 55 хв. в м. Києві на перехресті вул. Набережно-Хрещатицька Спаська сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення автомобілів) за участю ОСОБА_8 під керуванням ОСОБА_9 та автомобіля «Шкода», державний номерний знак НОМЕР_2 (далі ОСОБА_8 1), під керуванням ОСОБА_6

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем ОСОБА_8.

За замовленням позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертум-Аве», а саме оцінювачем ОСОБА_10 (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача № 7130 від 12.09.2009, свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів № 7794 від 06.10.2009), проведено оцінку визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику ОСОБА_8 внаслідок вказаної ДТП, та 10.12.2013 складено відповідний Звіт № 7281 про вартість матеріального збитку, завданого власнику ОСОБА_8 (далі Звіт) (а.с. 46-63), згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого власнику ОСОБА_8, приймається рівним вартості відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин, без урахування втрати товарної вартості і становить 23 716,88 грн.

24.06.2014 позивач уклав із своїм страхувальником угоду про розмір страхового відшкодування за Договором, в якій сторони дійшли згоди, що сума страхового відшкодування складає 23 000 грн. (а.с. 66).

Згідно зі складеним позивачем ОСОБА_4 актом № СТ/14/0151 від 08.07.2014 (а.с. 68), з урахуванням розрахунку страхового відшкодування (а.с. 67), до виплати в якості страхового відшкодування призначено 23 000 грн.

Отже, позивач визначив в якості страхового відшкодування суму, меншу, ніж встановлено у Звіті, чим не може бути порушено права відповідача, а спосіб, яким сторони визначили відшкодування саме в такому розмірі, на чому зауважує апелянт, вказаної обставини не спростовує і на вирішення спору сторін по суті не впливає.

Згідно з абз. 4 ст. 3 Закону України «Про страхування» (в редакції на дату укладення Договору), страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

Зі змісту Договору слідує, що вигодонабувачем за Договором є ОСОБА_11

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В поданій позивачу ОСОБА_7 про настання події від 11.04.2014 (а.с. 35-36) ОСОБА_5 просить виплатити страхове відшкодування готівкою через касу позивача.

Довіреністю від 25.06.2014 НАА 817531 (а.с. 42) ОСОБА_11 уповноважила ОСОБА_5 бути її представником в страхових органах, у банківських органах з питань повязаних, зокрема, з отриманням від її імені будь-яких страхових платежів.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 4085 від 08.07.2014 (а.с. 69), страхове відшкодування в сумі 23 000 грн. перераховане позивачем на особовий рахунок ОСОБА_5, відкритий у ПАТ «КБ «Приватбанк».

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачено в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено ОСОБА_8, визнано ОСОБА_6, що підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 25.04.2014 у справі № 758/4158/14-п, (а.с. 64, 64 зворот).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З наявного в матеріалах справи полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС № 3932843 (далі Поліс) (а.с. 87) слідує, що в період з 00 год. 00 хв. 28.09.2013 до 27.09.2014 (дата спірної ДТП 09.04.2014) цивільно-правова відповідальність щодо ОСОБА_8 1 була застрахована відповідачем (страхувальник ТОВ «Санітек трейдінг»).

Зазначений факт відповідачем не заперечується.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обовязків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону, обовязок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають законне право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 неправомірно володів ОСОБА_8 1 під час скоєння спірної ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом (ОСОБА_8 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Отже, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють ОСОБА_8 1, тобто і ОСОБА_6 (особи, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання спірного страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача з заявою на виплату страхового відшкодування (в порядку регресу) вих. № 03/2537 від 31.10.2014 (а.с. 70), в якій, з посиланням на обставини спірної ДТП, просив сплатити 23 000 грн. за вказаними позивачем реквізитами. Про факт отримання відповідачем вказаної претензії свідчить відмітка в її правому нижньому куті та надана відповідачем копія електронного листування сторін (а.с. 79).

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

За результатами розгляду відповідачем заяви позивача на виплату страхового відшкодування жодних грошових коштів відповідачем позивачу перераховано не було.

Водночас з матеріалів справи слідує, що проти обовязку сплатити витрати позивача відповідач не заперечує, проте між сторонами існує спір щодо розміру страхового відшкодування, яке відповідач має відшкодувати позивачу.

Відповідач вважає, що частину з пошкоджень, стягнення плати за які є предметом цього позову, ОСОБА_8 отримав до дати спірної ДТП, а отже, стягнення вартості їх ремонту саме з відповідача не ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Враховуючи, що встановлення переліку пошкоджень, які ОСОБА_8 отримав саме внаслідок спірної ДТП, та, відповідно, визначення вартості збитку, завданого власнику цього автомобіля у спірній ДТП, потребує спеціальних знань, колегією суддів ухвалою від 02.09.2014 з власної ініціативи призначено судову автотоварознавчу експертизу у цій справі, на вирішення якої поставлено питання: «Яка вартість матеріального збитку (шкоди), завданого(ї) власнику автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова (шасі) SUPTF696D8W386773, 2008 року випуску, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення автомобілів), яка сталась 09.04.2014 о 17 годині 55 хвилин в м. Києві на перехресті вулиць Набережно-Хрещатицька Спаська, із врахуванням розміру коефіцієнту фізичного зносу, розрахованого відповідно до вимог чинного законодавства (Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, та Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092)?».

Оплатити експертизу зобовязано відповідача.

За наслідками проведення судової експертизи, 25.11.2015 експертом складено Висновок експерта № 1090/14-54, яким встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику ОСОБА_8 внаслідок спірної ДТП, з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, розрахованого відповідно до вимог чинного законодавства, складає 21 436,52 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали проведеної експертизи у сукупності з іншими документальними доказами у справі, приймає доведеним, що вартість матеріального збитку, завданого власнику ОСОБА_8 у спірній ДТП, становить 21 436,52 грн.

При цьому посилання відповідача на те, що Висновок експерта № 1090/14-54 не може слугувати для визначення розміру понесеного збитку, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки саме експерт володіє спеціальними знаннями для визначення вартості вказаного матеріального збитку, а саме лише неспівпадіння переліку пошкоджень ОСОБА_8 у спірному ДТП, визначеного експертом, переліку, наведеному у довідці ДАЇ (а.с. 45) та повтореному у заявах страхувальника позивача ОСОБА_5 про настання події (а.с. 35 36) та винуватця ДТП ОСОБА_6 (а.с. 85), на що посилається апелянт, обґрунтованості висновку експерта не спростовує.

З урахуванням зазначених обставин та того, що франшиза згідно з Договором становить 500 грн., а згідно з Полісом 500 грн., позивач має право на стягнення з відповідача відшкодування в сумі 20 436,52 грн. (21 436,52-500-500).

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування підлягають частковому задоволенню в сумі 20 436,52 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідач пені в сумі 5 670 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до приписів п. 36.2 статті 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Отже, враховуючи отримання відповідачем від позивача заяви про виплату страхового відшкодування 04.11.2014, відповідач мав здійснити його виплату в строк до 02.02.2015, а з 03.02.2015, відповідно, вказаний обовязок вважається простроченим.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами п. 36.2 статті 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню за уточненим розрахунком суду в сумі 5 150,00 грн. (47,03+567,74+4 535,23). Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

20 436,52/100*28/365*3=47,03

20 436,52/100*39/365*26=567,74

20 436,52/100*60/365*135=4 535,23

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 303,29 грн. та збитків від інфляції в сумі 8 207,19 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню за уточненим розрахунком суду в сумі 275,47 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

20 436,50/100*3/365*164=275,47

З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, позовні вимоги про стягнення збитків від інфляції підлягають задоволенню за уточненим розрахунком суду в сумі 7 175,60 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Сума боргу, грн.Місяць прострочкиІндекс інфляції, %Сума боргу з урахуванням інфляційної складової, грн.Сума втрат від інфляції, грн.
20 436,52лютий 2015105,321 519,661 083,14
березень 2015110,823 843,782 324,12
квітень 2015114,027 181,913 338,13
травень 2015102,227 779,91598,00
червень 2015100,427 891,03111,12
липень 201599,027 612,12-278,91
7 175,60
Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, тому рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2015 у справі № 910/10445/15 підлягає зміні, позов задовольняється частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджується страхове відшкодування в сумі 20 436,52 грн., пеня в сумі 5 150 грн., 3 % річних в сумі 275,47 грн. та збитки від інфляції в сумі 7 175,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову, витрати за проведення судової експертизи та витрати за звернення до суду з апеляційною скаргою покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на підстави зміни рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна» задовольняється частково.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2015 у справі № 910/10445/15 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2015 у справі № 910/10445/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2015 у справі № 910/10445/15 в такій редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна» (04113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 62, ідентифікаційний код 20782312) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульв. Л. Українки, 26, ідентифікаційний код 32382598) страхове відшкодування в сумі 20 436 (двадцять тисяч чотириста тридцять шість) 52 коп., пеню в сумі 5 150 (пять тисяч сто пятдесят) грн. 00 коп., 3 % річних в сумі 275 (двісті сімдесят пять) грн. 47 коп., збитки від інфляції в сумі 7 175 (сім тисяч сто сімдесят пять) грн. 60 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 645 (одна тисяча шістсот сорок пять) грн. 55 коп.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.»

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульв. Л. Українки, 26, ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_4 компанія «ПЗУ Україна» (04113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 62, ідентифікаційний код 20782312) судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 89 (вісімдесят девять) грн. 85 коп. та витрати по оплаті судової експертизи в сумі 305 (триста пять) грн. 09 коп.

5. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10445/15.

Повний текст постанови складено: 30.12.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

ОСОБА_1