ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 грудня 2015 р. Справа № 903/1176/15
Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Шевчук С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (представник за дов. № 20 від 05.01.2015 р.)

від відповідача: ОСОБА_2М (представник за дов. № б/н від 01.12.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" до товариства з обмеженою відповідальністю "Зімс" про стягнення 102225,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" звернулось в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Зімс" про стягнення 102225,37 грн.

Позов мотивовано тим, що 30.08.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" та товариством з обмеженою відповідальністю "Зімс" укладено договір купівлі-продажу товарів № 734-13А.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 118400,00 грн., що підтверджується видатковою накладною, яка наявна в матеріалах справи. Відповідач частково проплатив вартість поставленого товару на загальну суму 64672,00 грн.

Свої зобовязання за договором позивач виконав, а саме поставив товар відповідачу про що свідчить видаткова накладна, проте станом на день подачі позову останній своїх зобовязань належним чином не виконав.

Беручи до уваги викладене, позивач просив стягнути з відповідача 102225,37 грн. з них: 53728,00 грн. основного боргу, 4127,88 грн. пені, 40779,55 грн. інфляційних втрат, 3589,94 грн. 3% річних.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, заперечив щодо клопотання про зупинення провадження в даній справі. 22.12.2015 р. від позивача надійшли документи, а саме довідка про підтвердження заборгованості та розрахунок заборгованості.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні позов не визнала та підтримала подане клопотання про зупинення провадження по справі у звязку із подачаю позовної заяви про визнання договору купівлі продажу №734-13-А від 30.08.2013 р. недійсним.

Відповідно до ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Враховуючи дані приписи ст. 79 ГПК України, суд приходить до висновку в необгрунтованості даного клопотання, оскільки відповідачем не подано доказів, що підтверджують правомірність та підставність його вимоги про зупинення провадження по справі і ту обставину, що судом порушено провадження за його заявою, тому суд прийшов до висновку, що заява не підставна та до задоволення не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30.08.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" та товариством з обмеженою відповідальністю "Зімс" укладено договір купівлі-продажу товарів № 734-13А (а.с.8-10).

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з договору, між сторонами зобовязання виникли з договору від 30.08.2013 р.

Згідно п. 1.1., 1.3. даного договору, постачальник зобовязується передати у власність покупця товар (казеїн) згідно накладних відповідно до замовлень покупця, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар на умовах цього договору. Асортимент, кількість товару вказується в накладних, які є невідємною частиною договору. Ціна товару погоджується сторонами додатково у відповідності до діючих на момент відпуску товару ринкових цін та підтверджується накладними на відпуск товару, виписаними постачальником.

На виконання умов даного договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 118400,00 грн., що підтверджується накладною № 145848 від 02.09.2013 р. (а.с.11) та довіреністю на отримання товару №44 від 02.09.2013 р. (а.с.12).

У відповідності до п. 4.1. договору порядок оплати за товар здійснюється готівкою на умовах попередньої оплати 89,4% та 10,6% протягом 30 днів з моменту одержання товару.

Відповідач частково проплатив поставлений товар, що підтверджується платіжним дорученням №380 від 02.10.2013 р. на загальну суму 64672,00 грн. (а.с.13), що дає право стверджувати про часткове виконання відповідачем умов договору.

У Договорі сторони встановили обов'язок покупця сплатити 89,4%% вартості товару у якості попередньої оплати.

З матеріалів справи вбачається, що незважаючи на відсутність попередньої оплати з боку відповідача, позивач здійснив поставку товару відповідачу. При цьому, визначаючи строки оплати за відвантажений без попередньої оплати товар, позивач застосував положення ст. 692 ЦК України, якою встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зважаючи на умови Договору, суд вважає хибним застосування позивачем до спірних правовідносин ст.692 ЦК України і вважає, що до правовідносин в частині оплати товару на 89,4% підлягають застосуванню положення ст.693 ЦК України, якою регулюється попередня оплата, і якою передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. А в частині відстрочки сплати на 10,6 % положенням ст.694 ЦК України, якою регулюється продаж товару в кредит.

Відповідно до ч.3 ст.538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитись від його виконання повністю або в повному обсязі.

Таким чином, наслідком невиконання покупцем (відповідачем) своїх зобов'язань по попередній оплаті товару можуть бути лише дії постачальника (позивач), які стосуються збереження частково своїх договірних зобов'язань (в межах часткової оплати) або відмови від виконання зобов'язань з поверненням отриманих коштів.

З фактичних обставин справи вбачається, що позивач, незважаючи на відсутність попередньої оплати, передав товар, який відповідач прийняв.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідач станом на день розгляду справи доказів належного виконання своїх зобов'язань щодо оплати заборгованості за поставлений товар не надав, доводи позивача не спростував.

Беручи до уваги викладене сума основного боргу підтверджуються матеріалами справи, підставна та підлягають до стягнення з відповідача в повному обсязі в розмірі 53728,00 грн.

Згідно ст. ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (штрафу, пені). В силу п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" перебіг періоду часу, за який нараховується пеня починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно п. 5.4 договору у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар покупець сплачує штрафну неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день просторочки від суми неоплаченого товару, але не більше 20% від вартості партії товару.

У звязку із неналежним виконанням умов договору та з врахуванням п. 5.3. договору позивач просив суд стягнути з відповідача 4127,88 грн. пені за період з 03.09.2013 р. по 01.10.2015 р. на суму 105489,60 грн. та за період з 03.10.2013 р. по 28.10.2015 р. на суму 53728,00 грн. З даним твердженням суд не погоджується.

Що стосується першого періоду з 03.09.2013 р. по 01.10.201 р. на суму 105489,60 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до п.4.1. договору оплата за товар здійснюється на умовах попередньої оплати на 89,4%. В даному випадку позивач здійснив порушення умов договору та поставив товар без попередньої оплати, а тому даний період не може бути порушенням умов договору зі сторони відповідача.

Порушення зобовязання відповідно до даного договору почалось з 02.10.2013 р., проте 02.10.2013 р. була здійснена часткова проплата на загальну суму 64672,00 грн., а тому порушення зобовязання почалась з 03.10.2013 р. на загальну суму 12550,40 грн. (10,6% відстрочення платежу).

Перевіривши розрахунок пені за період з 03.10.2013 р. по 02.04.2014 р. (а.с.45), суд встановив, що позивач не вірно зазначив період прострочки зобов'язання у зв'язку з чим, розмір перерахованої пені становить 813,54 грн., отже в стягненні 3314,34 грн. слід відмовити.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ст. 625 ЦК України).

За неналежне виконання грошових зобовязань позивач нарахував відповідачу 3 % в сумі 3589,94 грн. та інфляційних втрат в сумі 40779,55 грн.

Щодо вимоги позивача стягнення з відповідача 3% річних 3589,94 грн. слід зазначити наступне.

Проведений розрахунок є невірним, оскільки провівши власний розрахунок за період з 03.10.2015 р. по 28.10.2015 р. на загальну суму 12550,40 грн., сума 3% річних складає 779,84 грн., отже в стягненні 2810,10 грн. слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача 40779,55 грн. інфляційних втрат суд зазначає, що вони здійсненні позивачем невірно за період з 03.10.2013 р. по 28.10.2015 р.

У відповідності до листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р., відповідно до якого індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відповідно до Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Отже, з врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Провівши власний розрахунок з відповідача підлягає до стягнення 9758,94 грн. за період з 01.11.2013 р. по 30.09.2015 р., отже в стягненні 31020,61 грн. слід відмовити.

З огляду на викладене, враховуючи виконання належним чином зобов'язань позивачем та неналежне виконання відповідачем умов договору, позовні вимоги підставні і підлягають до задоволення частково в розмірі 65080,32 грн. з них: 53728,00 грн. основного боргу, 813,54 грн. пені, 9758,94 грн. інфляційних втрат, 779,84 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Що стосується поданого клопотання відповідачем про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Як встановлено судом, позивачем поставка продукції відбулась 02.09.2013 р.

Позивач звернувся до господарського суду Волинської області з даним позовом 04.11.2015 р., що підтверджується відміткою канцелярії суду. Отже, позивач строк позовної давності не пропустив, а тому суд відмовляє в задоволенні даного клопотання.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, спір до суду доведений з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, в сумі 976,20 грн. (65080,32*1533,38/102225,37) згідно ст. 49 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82 - 85 ГПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Зімс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" 65080,32 грн. (шістдесят пять тисяч вісімдесят гривень тридцять дві копійки) з них: (53728,00 грн. основного боргу, 813,54 грн. пені, 9758,94 грн. інфляційних втрат, 779,84 грн. 3% річних), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 976,20 грн. (девятсот сімдесят шість гривень двадцять копійок).

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 23.12.2015

Суддя І. О. Гарбар