ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2015 Справа № 905/3039/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомПублічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»
до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»
простягнення 233 075,98 грн

за участю представників:

від позивачаОСОБА_1 представник за довіреністю
від відповідачане зявились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення пені у розмірі 210520,24 грн та 3% річних у розмірі 22555,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки № 141503/1306425 від 27.12.2013 щодо здійснення своєчасної оплати поставленого товару, у звязку з чим за порушення строків оплати позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 210520,24 грн та 3% річних у розмірі 22555,74 грн.

Відповідач явку своїх представників в судові засідання не забезпечив.

До суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач зазначає, що строк оплати, визначений у п. 3.4 договору, повинен відраховуватись з моменту отримання відповідачем рахунку на оплату. Крім того, відповідач просить максимально зменшити суму штрафу на 80%, мотивуючи своє клопотання тим, що штрафні санкції є надмірно високими у порівнянні з можливими збитками, а прострочення платежу є незначними, також тим, що м. Маріуполь (місце знаходження та місце реєстрації відповідача) є населеним пунктом, в якому проводиться антитерористична операція. внаслідок чого у відповідача виникли труднощі при веденні господарської діяльності. Відповідач також вказує на наявність заборгованості Державного бюджету перед відповідачем у розмірі 607721 тис. грн та заборгованості підприємств-контрагентів перед відповідачем у розмірі 71064 тис. грн. Також відповідач просить відстрочити виконання рішення у справі до 01.01.2016.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

27.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів» (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь» (покупець, відповідач) підписано договір поставки № 141503/1306425 (далі Договір).

За умовами вказаного Договору постачальник зобовязався поставити та передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити згідно з п.3.4 Договору феросплави (далі товар), в період з 01.09.2014 по 31.12.2014, на умовах, в кількості та у строки вказані в Специфікаціях до цього Договору, які є невідомою його частиною.

Згідно з п.8.6 Договору даний Договір вступає в силу з 01.09.2014 і діє до 31.12.2014.

Закінчення строку дії Договору не звільняє сторін від виконання взятих на себе зобовязань по Договору.

Сторонами підписані та скріплені печатками Специфікації №1 від 02.09.2014, №2 від 02.09.2014, №3 від 02.09.2014, №4 від 02.09.2014, №5 від 02.09.2014, №6 від 02.09.2014, №7 від 30.09.2014, №8 від 30.09.2014, №9 від 30.09.2014, №10 від 30.09.2014, №11 від 30.10.2014, №12 від 30.10.2014, №13 від 30.10.2014, №14 від 30.10.2014, №15 від 31.10.2014, до Договору, в яких сторони погодили найменування, кількість, ціну та загальну вартість товару.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка товару по даному Договору здійснюється на умовах СPT залізнична станція Сартана Донецької ж/д. Можливе постачання товару на умовах ФСА (FCA), склад вантажовідправника, автотранспортом покупця.

Датою поставки товару при поставці залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній вантажовідправника (п. 2.3 Договору).

У п. 3.4 Договору сторонами погоджено, що покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

На виконання умов Договору та Специфікацій була здійснена поставка товару відповідачу, зокрема позивач:

29.10.2014 за залізничною накладною №45801875 у вагоні №66176025 (рахунок №196543 від 29.10.2014) поставив товар на загальну суму 1679189,20 грн;

29.10.2014 за залізничною накладною №45801883 у вагоні №66227760 (рахунок №196544 від 29.10.2014) поставив товар на загальну суму 1679189,22 грн;

30.10.2014 за залізничною накладною №45833910 у вагоні №67170084 (рахунок №196572 від 30.10.2014) поставив товар на загальну суму 1291527,96 грн;

30.10.2014 за залізничною накладною №45833803 у вагоні №23973837 (рахунок №196582 від 30.10.2014) поставив товар на загальну суму 1014334,25 грн;

07.11.2014 за залізничними накладними №№46117116, 646117099, 46417123, 461171131 у вагонах №№65401473, 60436656, 66779646, 66935933 ( рахунок №196756 від 07.11.2014) поставив товар на загальну суму 4968803,46 грн;

09.11.2014 за залізничними накладними №№46162143, 46182200, 46182192 у вагонах №№ 65243784, 67854521, 66936873 (рахунок №196768 від 09.11.2014) поставив товар на загальну суму 4302996,74 грн.

Відповідач, товар по вищевказаним накладним отримав, спору щодо отримання відповідачем від позивача товару за договором поставки №141503/1306425 від 27.12.2013 немає.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобовязання сторін виникли в порядку статті 11 Цивільного кодексу України з дій юридичних осіб, які в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують зазначені права та обовязки, а укладений між ними правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупцю для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з його особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У статті 692 Цивільного кодексу України зазначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначених накладних, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у Договорі.

Посилання відповідача на те, що строк оплати, визначений у п. 3.4 Договору, повинен відраховуватись з моменту отримання відповідачем рахунку на оплату, судом не приймається, оскільки пунктом 3.4 Договору чітко визначений строк оплати товару - покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дати поставки товару, а згідно з п. 2.3 Договору - датою поставки товару при поставці залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній вантажовідправника. Зазначення в п. 3.7 Договору, що при перерахуванні грошових коштів на рахунок постачальника покупець повинен зазначити в призначенні платежу рахунок-фактуру, отриманий від постачальника, не змінює п. 3.4 Договору та визначені ним строки оплати, а визначає лише порядок оформлення платіжного документа.

Як свідчать матеріали справи (довідка ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30.01.2015), відповідач умови Договору щодо оплати вартості отриманого товару виконав, однак з порушенням погоджених сторонами строків оплати, зокрема:

рахунок №196543 від 29.10.2014 на загальну суму 1679189,20 грн за поставлений товар згідно залізничної накладної №45801875 у вагоні №66176025, відповідач оплатив 08.01.2015, тоді як повинен був оплатити 10.12.2014;

рахунок №196544 від 29.10.2015 на загальну суму 1679189,22 грн за поставлений товар згідно залізничної накладної №45801883 у вагоні №66227760, відповідач оплатив 08.01.2015, тоді як повинен був оплатити 10.12.2014;

рахунок №196572 від 30.10.2014 на загальну суму 1291527,96 грн за поставлений товар згідно залізничної накладної №45833910 у вагоні № 67170084, відповідач оплатив 25.12.2014, тоді як повинен був оплатити 11.12.2014;

рахунок №196582 від 30.10.2014 на загальну суму 1014334,25 грн за поставлений товар згідно залізничної накладної №45833910 у вагоні №67170084, відповідач оплатив 25.12.2014 (310000,00 грн) та 08.01.2015 (704334,25 грн), тоді як повинен був оплатити 11.12.2014;

рахунок № 196756 від 07.11.2014 на загальну суму 49688036,46 грн за поставлений товар згідно залізничних накладних №№46117116, 646117099, 46417123, 461171131 у вагонах №№65401473, 60436656, 66779646, 66935933, відповідач оплатив 08.01.2015, тоді як повинен був оплатити 19.12.2014;

рахунок № 196768 від 09.11.2014 на загальну суму 4302996,74 грн за поставлений товар згідно залізничних накладних №№46162143, 46182200, 46182192 у вагонах №№65243784, 67854521, 66936873, відповідач оплатив 12.01.2015, тоді як оплатити 19.12.2014.

Таким чином, матеріалами справи доведений факт порушення відповідачем строків оплати вартості отриманого товару по Договору.

За порушення строків оплати товару, позивач нарахував пеню на загальну суму 210520,24 грн.

Відповідно до п. 7.6 Договору у разі порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді, за кожний день прострочки оплати.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності зі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобовязань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем суд визнає його вірним.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за час прострочення виконання відповідачем грошових зобовязань у розмірі 22555,74 грн.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних є правомірними.

Судом перевірена вірність зробленого позивачем розрахунку 3% та встановлено, що він є вірним, тому позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 22555,74 грн є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та правомірними.

У відзиві на позов відповідач просить максимально зменшити штраф на 80% від суми, що підлягає стягненню з відповідача. Клопотання мотивовано тим, що штрафні санкції є надмірно високими у порівнянні з можливими збитками, а прострочення платежів є незначним, також тим, що м. Маріуполь (місце знаходження та місце реєстрації відповідача) є населеним пунктом, в якому проводиться антитерористична операція, внаслідок чого у відповідача виникли труднощі при веденні господарської діяльності. Відповідач також вказує на наявність заборгованості Державного бюджету перед відповідачем у розмірі 607721 тис. грн та заборгованості підприємств-контрагентів перед відповідачем у розмірі 71064 тис. грн.

Позивач проти вказаного клопотання заперечує.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має право у виняткових випадках зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення штрафу, суд враховує те, що грошові зобовязання відповідач виконав у повному обсязі, прострочення є незначним від 13 до 28 днів та загальновідомі події, які відбуваються на території Донецької області, що потягли за собою певні складності у здійсненні господарської діяльності, а також вимоги позивача про стягнення окрім пені також й 3% річних на загальну суму 22555,74 грн, суд приходить до висновку про зменшення суми пені на 20%. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 168416,19 грн (210520,24 грн 20%).

Відповідачем також заявлено клопотання про відстрочення виконання рішення у справі до 01.01.2016.

Позивач проти вказаного клопотання також заперечує.

Відповідно до п. 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Виходячи із змісту п.п. 7.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до п. 7.2 зазначеної постанови підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Однак, відповідачем усупереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено фактів:

- ускладнення виконання саме рішення у даній справі внаслідок зазначених обставин;

- того, що у нього відсутні кошти чи інше майно для виконання рішення суду;

- того, що обставини, що зумовили відстрочку виконання рішення, будуть усунуті саме після закінчення строку такого відстрочення.

При цьому, самі по собі соціально-економічна напруга в суспільстві та важке становище в металургійній сфері не є підставами для відстрочення виконання судового рішення, оскільки негативні фінансові наслідки соціально-економічної кризи в державі стосуються всіх господарюючих суб'єктів, насамперед стягувача.

Більше того, відповідно до ст. 42 та абз. 5 ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Оскільки відповідачем не доведено обставин, за наявності яких у суду були б правові підстави відстрочити виконання рішення в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: пеня у розмірі 168416,19 грн та 3% річних у розмірі 22555,74 грн.

Судовий збір підлягає розподілу в порядку, що передбачений ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, в п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 роз'яснено, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, а тому судовий збір покладається на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Лепорського, 1, ідентифікаційний код 00191158) на користь Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» (53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310, ідентифікаційний код 00186520) пеню у розмірі 168416 (сто шістдесят вісім тисяч чотириста шістнадцять) грн 19 коп., 3% річних у розмірі 22555 (двадцять дві тисячі пятсот пятдесят пять) грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 3496 (три тисячі чотириста девяносто шість) грн 14 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складення повного рішення 21.12.2015

Суддя М.В. Сажнева