ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа № 917/1771/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Потапенко В.І. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кузнецовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №б/н від 02.07.2015р.;

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 5402 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 29.10.2015 р. у справі № 917/1771/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Стандарт", м. Київ

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Ярина",с. Олексіївка Гребінківського району Полтавської області

про стягнення 988275,48 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Стандарт" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Ярина" про стягнення 988275,48 грн., в тому числі: 799408,40 грн. заборгованості з повернення кредитних коштів, 94527,30 заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 84741,20 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 9598,58 грн. пені за несвоєчасну сплдату процентів.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року у справі № 917/1771/15 (суддя Сірош Д.М.) позов задоволено.

З відповідача на користь позивача стягнуто 94527,30 заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 84741,20 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 9598,58 грн. пені за несвоєчасну сплдату процентів та 19765,51 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що справу розглянуто за відсутності його єдиного представника, який не мав можливості бути присутнім при розгляді справи через хворобу, внаслідок чого оскаржуване рішення прийнято з порушенням передбачених статтею 22 Господарського процесуального кодексу України прав відповідача як сторони брати участь в судових засіданнях, подавати докази та брати участь в їх дослідженні, а також встановлених статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України принципів змагальності та рівності учасників процесу.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти ї задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, у зв'язку з чим справа розглядається за його відстуності.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено господарським судом першої інстанції, 24.06.2014 Приватне сільськогосподарське підприємство "Ярина" (Позичальник) та Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Стандарт" уклали Кредитний договір №49/КЛ-0614.

Відповідно до п. 1.1 Договору, банк на умовах, передбачених цим договором, відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію, в межах якої надає позичальнику в користування грошові кошти на умовах: загальний ліміт кредитування за кредитною лінією - 2000000,00 грн.

Кредитна лінія відкривається з 24.06.2014 по 30.04.2015 (п. 1.1.2 договору).

Підписаним сторонами графіком погашення кредиту визначені граничні ліміти кредитної лінії у відповідний період, а саме: до 24.12.2014 - 2000,00 грн; до 24.01.2014 - 1600000,00 грн; до 24.02.2015 - 1200000,00 грн; до 24.03.2015 - 800000,00 грн; до 30.04.2015- 400000,00 грн, станом на 01.05.2015 р. - 0,00 грн.

Відповідно до п. 1.1.6 Кредитного договору остаточна дата повернення (повного погашення) кредиту - 30.04.2015, з врахуванням строків погашення частин/траншів кредиту в строки, що визначені графіком погашення кредиту та/або графіком зменшення загального ліміту кредитування.

Згідно з п. 1.1.4 Кредитного договору процентна ставка за користуванням кредитом - 26% річних.

Відповідно до п. 4 Кредитного договору проценти за користування позичальником кредитом нараховуються банком у валюті кредиту з дня надання кредиту до дня його фактичного погашення на суму фактичного щоденного залишку заборгованості позичальника за кредитом (п. 4.1).

Нарахування процентів здійснюється не рідше одного разу на місяць та в день остаточного повернення кредиту. При розрахунку процентів використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у календарному місці та році, при цьому враховується день надання кредиту і не враховується день повного фактичного погашення кредиту (п.п. 4.2, 4.4).

Разом з тим, аналогічно нараховуються проценти і на прострочену заборгованість по кредиту відповідно до п. 4.3 Кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ "Стандарт" зобов'язання за вказаним договором виконав повністю, а саме надав ПСП "Ярина" кредит відповідно до заяв останнього в розмірі 799408,40 грн, що підтверджується меморіальними ордерами №125 від 17.07.2014, №1190 від 25.07.2014, №665 від 25.06.2014, №961 від 02.07.2014, №1771 від 11.07.2014 (а.с. 51-55).

Проте, порушуючи умови договору, ПСП "Ярина", взятих на себе зобов'язань не виконало, у звязку з чим станом на 18.06.2015 у нього виникла заборгованість за Кредитним договором у розмірі 893935,70 грн, у тому числі: 799408,40 грн - заборгованість по кредиту, 94527,30 грн - заборгованість за процентами за період з 01.01.2015 по 15.06.2015.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зважаючи на наведені обставини та норми, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 799408,40 грн. заборгованості з повернення кредитних коштів та 94527,30 заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 84741,20 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 9598,58 грн. пені за несвоєчасну сплдату процентів, колегія суддів також погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про їх задоволення, зважаючи на наступні підстави.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання. зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було наведено вище, відповідач не виконав свої договірні зобовязання з повернення кредитних коштів в сумі 799408,40 грн. та сплати процентів за користування кредитом в сумі 94527,30, строк яких настав, а тому він є боржником по Договору, який прострочив виконання зазначених грошових зобовязань.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Право ПАТ КБ "Стандарт" на стягнення з ПСП "Ярина" неустойки у вигляді пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків, передбачено пунктами 9.3 та 9.4 Кредитного договору.

При цьому вказаними пунктами Договору, у відповідності до вимог 2 статті 343 Господарського кодексу України, статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачено нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення платежу.

Нарахування позивачем пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 84741,20 грн за період з 25.03.2015 р. по 15.06.2015 р., а також пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 9598,58 грн за період з 11.02.2015 р. по 15.06.2015 р. відповідає вимогам 2 статті 343 Господарського кодексу України, статей 1,3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України та умовам пунктів 9.3., 9.4 Договору, а тому вимоги про її стягнення є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що справу розглянуто за відсутності його єдиного представника, який не мав можливості бути присутнім при розгляді справи через хворобу, внаслідок чого оскаржуване рішення, на його думку, прийнято з порушенням передбачених статтею 22 Господарського процесуального кодексу України прав брати участь в судових засіданнях, подавати докази та брати участь в їх дослідженні, а також встановлених статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України принципів змагальності та рівності учасників процесі

Відповідно до статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуальнго кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 18.08.2015 р. господарський суд першої інстанції запропонував відповідачу надати відзив на позовну заяву та у разі незгоди із розрахунком стягуваної суми надати обгрунтований контррозрахунок, а в разі сплати заявленої до стягнення суми-докази такої сплати (а.с. 1).

Цією ж ухвалою суд призначив розгляд справи на 31.08.2015 р.

Ухвалою від 31.08.2015 р. (а.с. 36) господарський суд першої інстанції відклав розгляд справи на 22.09.2015 р., враховуючи неявку сторін та клопотання відповідача про відкладення розгляду справи через неможливість явки його представника (а.с. 26).

21.09.2015 р., тобто за день до винесення оскаржуваного рішення суду відповідач звертався з клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість у звязку з хворобою прибуття єдиного представника відповідача ОСОБА_2 (а.с. 47).

В оскаржуваному рішенні господарський суд зазначив про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами, враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але не скористався передбаченим статтею 22 Господарськго процесуального кодексу України правом брати учатсь в судових засіданнях.

З наведеного вбачається, що господарський суд першої інстанції, запропонувавши ухвалою від 18.08.2015 р. відповідачу надати відзив на позовну заяву, обгрунтований контррозрахунок, докази сплати спірної суми та відклавши розгляд справи ухвалою від 31.08.2015 р. у звязку з неявною сторін на 29.10.2015 р., створив необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надав відповідачу достатньо часу(майже 2 місяці) для обґрунтування своєї позиції по справі, в тому числі надання відповідних доказів, складання відзиву на позов і контррозрахунку суми позову.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду розглянути справу за наявними в ній матеріалами в разі ненадання відзиву на позовну заяви і витребуваних судом документів.

При цьому, господарський суд першої інстанції не зобовязаний був задовольняти друге клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (а.с. 26), враховуючи, що: по-перше, розгляд справи вже відкладався за першим клопотанням майже на 2 місяця, тобто майже на останню дату строку розгляду справи, встановленого ст. 69 ГПК України, в межах якого згідно зі статтею 77 цього Кодексу можливе відкладення розгляду справи; по-друге, відповідач не був позбавлений протягом майже 2-х місяців права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-третьою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Окрім цього частиною 2 статті 104 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це призвело до прийняття неправильного рішення.

Проте відповідач не надав будь-яких доказів на спростування висновку господарського суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, в тому числі доказів, які, як він посилається в апеляційній скарзі, він був позбавлений надати через розгляд справи за відсутності його представника.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись статтею 99, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.10.2015 р. у справі № 917/1771/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24.12.15

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.