РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015Справа №910/28566/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАР"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"

Публічного акціонерного товариства "Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд "Європейські технології"

про визнання договору недійсним,

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача - не зявився;

Від відповідача-1 - ОСОБА_1, за довіреністю;

Від відповідача-2 не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, не будучи стороною правочину, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив суд визнати недійсним договір від 15.09.2014р. про розірвання Договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк Камбіо» та Публічним акціонерним товариства "Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд "Європейські технології".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» та Публічне акціонерне товариство "Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд "Європейські технології" не дійшли згоди у встановленій формі про розірвання Договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 року на підставі якого здійснювалось погашення кредитної заборгованості Відповідача, оскільки в преамбулі та в п. 1 Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 вказано про розірвання Договору про відступлення права вимоги №2/28/14 від 28.02.2014, тобто зовсім іншого Договору аніж той, на підставі якого було здійснено погашення заборгованості відповідача перед позивачем.

Відповідачі проти позову заперечили з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.05.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" та Публічним акціонерним товариством "Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд "Європейські технології" був укладений Договір про відступлення права вимоги №5/29/14.

Відповідно до п. 1.1 Договору про відступлення права вимоги ПАТ «Банк Камбіо» відступає Відповідачу-2, а Відповідач-2 приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Кредитними договорами на загальну суму - 33 969 788,19 грн., а саме: 1) Кредитний договір (Договір про надання овердрафту) №630/02-2011 від 14.04.2011р. на суму 1 326 084,09 грн. та 2) Кредитний договір №668/02-2011 від 05.10.2011р. на суму 32 643 704,10 грн.

В силу цього договору до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора як Кредитора в грошових зобовязаннях, що виникли з Основного договору в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення цього договору.

15.09.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" та Публічним акціонерним товариством "Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд "Європейські технології" був укладений Договір про розірвання Договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р.

Відповідно до п. 1 Договору про розірвання договору про відступлення права вимоги, на підставі ст.ст. 651, 653 та 654 Цивільного кодексу України вирішили розірвати договір про відступлення права вимоги №2/28/14 ВІД 28.02.2014 з 15.09.2014р.

Відповідно до п. 2. Договору про розірвання договору про відступлення права вимоги Відповідач-2 передає, а Відповідачу-1 приймає всі права вимоги, які були передані Відповідачем-1 Відповідачу-2 на виконання умов договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р., а саме права вимоги за: 1) Кредитним договором (Договір про надання овердрафту) №630/02-2011 від 14.04.2011р. на суму 1 326 084,09 грн. та 2) Кредитним договором №668/02-2011 від 05.10.2011р. на суму 32 041 284,10 грн.

Згідно з п. 3 Договору про розірвання договору про відступлення права вимоги сторони керуючись вимогами ч. 3 ст. 653 ЦК України домовились, що зобовязання встановлені договором про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р. в звязку з його розірванням припиняються з моменту ухвалення цього Договору.

Пунктом 4 Договору про розірвання договору про відступлення права вимоги передбачено, що Відповідач-2 передає, а Відповідач-1 за актом приймання-передачі приймає документи та інформацію, які були передані раніше Банком Відповідачу-2 на виконання умов Договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р. та які засвідчують права вимоги, що передавались Відповідачу-2 за Договором про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р.

Відповідач-1 зобов'язаний в день підписання цього Договору про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р. повернути на поточний рахунок Відповідача-2 суми коштів в розмірі 33 000 000,00 грн.

Позивач просить суд визнати недійсним вказаний договір, оскільки Договір від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 не підтверджує факту розірвання Договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014, через те, що в преамбулі та в п. 1 Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 вказано про розірвання Договору про відступлення права вимоги №2/28/14 від 28.02.2014, тобто зовсім іншого Договору аніж той, на підставі якого було здійснено погашення заборгованості відповідача перед позивачем.

Крім того, позивач вказує на те, що згідно умов Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 відповідач-1 зобовязався повернути на поточний рахунок ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд Європейські технології отримані від нього кошти у розмірі 33 000 000,00 грн. В той же час, як зазначає позивач, після укладення Договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд Європейські технології здійснило витрати у розмірі 33 367 368,19 грн., що в сукупності на думку позивача свідчить про недосягнення між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 у встановленій формі згоди про розірвання Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (частина 3 статті 6 ЦК України).

За змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладені договору, а його умови є обов'язковими до виконання.

Пунктом 5 Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 визначено, що первісний кредитор зобовязаний в день підписання цього договору про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 повернути на поточний рахунок нового кредитора №0 у АТ КБ СОЮЗ, м. Київ, МФО 380515 суми коштів в розмірі 33 000 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме банківської виписки з особового рахунку позивача за період з 15.09.2014р. по 18.09.2014р., Відповідачем-1 на виконання умов Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 на рахунок ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд Європейські технології було повернуто грошові кошти у розмірі 33 000 000,00 грн.

Таким чином, з огляду на те, що сторонами в Договорі від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014 було погоджено розмір грошових коштів, які підлягають поверненню ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд Європейські технології, що не суперечить приписам ст.ст. 6, 627 та 629 Цивільного кодексу України, а також на те, що Відповідач-1 зобовязання передбачене п. 5 вказаного Договору виконав в повному обсязі, а ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд Європейські технології прийняло вказане виконання без зауважень, у суду відсутні підстави вважати, що сторонами не досягнуто згоди щодо розірвання Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014.

При цьому, дослідивши зміст Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014, суд доходить висновку про те, що під час складання тексту вказаного Договору, сторонами в його преамбулі та п. 1 було допущено технічну описку в номері Договору, який розривається, що також не є підставою стверджувати про недосягнення сторонами згоди щодо розірвання Договору від 15.09.2014 про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014.

Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України того, що воля сторін в правочині договору про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р. була спрямована саме на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, як не було і доведеного того, що оспорюваний договір укладений з іншою метою.

Натомість, судом встановлено, що оскаржений договір не містить розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом вказаного договору. Вказаний договір є реально виконаним, тобто Відповідачем-1 були перераховані передбачені договором кошти Відповідачу-2, що підтверджується відповідним виписками, які наявні в матеріалах справи.

Посилання позивача на те, що сторони оспорюваного договору повинні були укласти договір про внесення змін до договору про розірвання, тому що в ньому зроблено технічну помилку, визнається судом немотивованим, оскільки жодна норма матеріального права не зобовязує сторін виправляти помилки в договорі в письмовому вигляді. Більш того, реальне виконання договору та відсутність будь-якого спору між сторонами договору свідчить про те, що сторони договору однаково розуміли умови договору та наслідки його укладення не мають претензій одна до одної та не вважають помилку будь-якою перешкодою у виконанні умов договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми.

Судом не встановлено факту невідповідності оспорюваного Договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, позивач, який виступає у якості боржника, відповідно до вимог ст. 518 Цивільного кодексу України наділений правами пред'явлення своїх заперечень проти нового кредитора у зобовязанні, а також користуватися іншими правами, наданими йому чинним законодавством для захисту своїх прав.

Також, суд вказує, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необгрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договір від 15.09.2014р. про розірвання договору про відступлення права вимоги №5/29/14 від 29.05.2014р. не будучи його стороною, зобовязаний довести, яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими Позивач обгрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту Позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обовязком Позивача, відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

З матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому судом взято до уваги, пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України при відмові від позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.12.2015

Суддя І.І. Борисенко