донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

28.12.2015 справа №913/633/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В. Татенко В.М., Чернота Л.Ф.
при секретарі судового засідання Склярук С.І.
за участю представників сторін:
від позивача: Коваленко Ю.О. - за довіреністю
від відповідача:Дядько Г.П. - за довіреністю; Глушков Г.В. - за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуКомунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м.Лисичанськ Луганської області
на рішення господарського суду Луганської області
від01.10.2015р.
по справі№913/633/15 (суддя Шеліхіна Р.М.)
за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанська енергосервісна компанія», м.Лисичанськ Луганської області
до відповідача:Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м.Лисичанськ Луганської області
провизнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лисичанська енергосервісна компанія», м.Лисичанськ Луганської області, м.Лисичанськ Луганської області звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м.Лисичанськ Луганської області про визнання недійсним договору від 21.10.2013р. за №105.

Рішенням господарського суду Луганської області від 01.10.2015р. у справі №913/633/15 позов задоволено. Визнано недійсним договір від 21.10.13 №105, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія", м.Лисичанськ Луганської області та Комунальним підприємством "Лисичанськтепломережа", м. Лисичанськ Луганської області. Стягнуто з Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа", м. Лисичанськ Луганської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія", м.Лисичанськ Луганської області судовий збір в сумі 609 грн.

Відповідач, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що оспорюване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини справи. Посилається на те, що умови договору виконувались у період з жовтня 2013р. по квітень 2014р., що підтверджується актами прийому-здачі послуг та листом Лисичанського МРУЕГГ про придбання відповідачем природного газу для вироблення теплової енергії для позивача. Вважає, що судом не враховано безпосередньо процес виробництва енергії.

Також апелянт вказує на відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, а посилання суду першої інстанції на норми ст. 227 ЦК України є безпідставними, оскільки відповідач не укладав із позивачем договору на поставку природного газу.

Позивач у судове засідання прибув, надав відзив на апеляційну скаргу. Заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач до судового засідання направив представників, які підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.13р. між Товариством «Лисичанська енергосервісна компанія» (замовник - позивач) та Комунальним підприємством «Лисичанськтепломережа» (виконавець - відповідач) укладено договір №105 предметом якого є виконання робіт по виготовленню теплової енергії на опалювальний сезон 2013-2014 років з власного енергоносія виконавця.

Відповідно до п.1.2. договору загальна сума договору орієнтовно складає 3000000грн. з ПДВ та складається з сум виставлених актів по факту виконаних робіт, які є невід'ємним додатком до цього договору.

Розділ 3 спірного договору встановлює права та обв'язки замовника (позивача): замовник зобов'язаний передати в користування виконавцю (відповідачу) котельні за адресами: на кварталі 40 років Перемоги,12"а", на проспекті Леніна,134, по вул.. Ломоносова, 9 та вул.. Могилевського, 5 в м. Лисичанську - саме ті котельні, які позивач орендував на підставі договору оренди майна від 31.12.10 (з додатком від 15.10.11) без права суборенди.

Виконавець (відповідач) по спірному договору приймає від замовника (позивача) вказані котельні згідно опису, який є додатком до договору.

Строк дії даного договору встановлюється до 15 квітня 2014р., а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов'язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору.

Таким чином, відповідно до вказаної норми Закону, необхідною умовою для виконання робіт з виробництва теплової енергії є наявність у виробника теплової енергії енергетичних ресурсів та відповідних технічних засобів для перетворення енергетичних ресурсів на теплову енергію.

Як вбачається з укладеного договору, сторони погодили, що роботи з виробництва теплової енергії будуть виконуватись в котельнях та на обладнанні, які належать позивачу. Відповідно до підпункту «а» пункту 3.1.1. договору № 105 від 21.10.2013р., позивач був зобов'язаний надати в користування відповідачу котельні за адресами:

- котельня «Дитяче лікарняне містечко» за адресою м. Лисичанськ, квартал 40 років Перемоги, 12б

- котельня «Терапія» за адресою м. Лисичанськ, пр. Леніна, 134в

- котельня «Гімназія» за адресою м. Лисичанськ, вул. Могилевського, 5а

- котельня «Д/с «Червона шапочка» за адресою м. Лисичанськ, вул. Ломоносова, 9а

Крім того, додатком № 2 до договору № 105 від 21.10.2013р. сторони погодили перелік котельного обладнання, яке мало бути передано відповідачу, для виконання ним робіт по виробництву теплової енергії.

Таким чином, відповідно до умов спірного договору, можливість виконання робіт з виробництва теплової енергії залежала від отримання відповідачем технічних засобів для перетворення енергетичних ресурсів (енергоносіїв) на теплову енергію.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Матеріали справи не містять доказів передачі технічних засобів для перетворення енергетичних ресурсів на теплову енергію (котелень та обладнання) відповідачу. Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що позивач не є власником вказаних котелень. З матеріалів справи вбачається, що позивач має лише право користування зазначеними котельними на підставі договору оренди майна від 31.12.2010р., укладеного між позивачем та власником котелень - ТОВ «Газтеплоенерго» (т.1, а.с. 13-18). Умовами договору оренди не передбачено для ТОВ «Лисичанська енергосервісна компанія» права передавати котельні в користування (суборенду) іншим особам без згоди власника майна. Доказів отримання сторонами згоди ТОВ «Газтеплоенерго» на передачу котелень в користування КП «Лисичанськтепломережа» матеріали справи також не містять.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до підпункту «д» пункту 3.1.1. спірного договору № 105 від 21.10.2013р., позивач прийняв на себе зобов'язання здійснювати управління та контроль роботи котелень, що на думку колегії суддів суперечить положенням підпункту «а» пункту 3.1.1. цього договору, щодо обов'язку позивача передати котельні в користування відповідачу, оскільки виконання одного обов'язку, унеможливлює виконання іншого обов'язку.

За таких обставин, колегія суддів дістається висновку, що уклавши спірний договір № 105 від 21.10.2013р., сторони не мали об'єктивної можливості виконати його умови, оскільки позивач не мав законних підстав для передачі відповідачу котелень. В свою чергу, відсутність у відповідача можливості використовувати ці котельні, позбавляло його можливості виконувати роботи з виробництва теплової енергії.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що протягом дії спірного договору - з 21.10.2013р. по 15.04.2014р., ТОВ «Лисичанська енергосервісна компанія» здійснювало виробництво та постачання теплової енергії кінцевим споживачам - Управлінню охорони здоров'я Лисичанської міської Ради та Відділу освіти Лисичанської міської Ради, з якими позивач має відповідні договори купівлі-продажу теплової енергії (т.1 а.с. 44-61). Факт постачання теплової енергії вказаним споживачам підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, а саме листом № 302 від 01.12.2014р. Головного лікаря міської дитячої лікарні м.Лисичанська (т. 1, а.с. 62); листом № 2012 від 19.12.2014р. Головного лікаря Лисичанської центральної міської лікарні ім.Титова (т. 1, а.с. 63); листом № 32 від 18.11.2014р. Завідувача ДНЗ № 9 «Червона шапочка» (т.1, а.с. 64); листом № 604 від 05.06.215р. Начальника відділу освіти Лисичанської міської ради (т.1, а.с. 65) та актами про припинення подачі теплової енергії (т. 1, а.с. 141 - 144). Виробництво теплової енергії здійснювалось за допомогою орендованих позивачем котелень, про що свідчать схеми балансового розмежування теплових мереж (т.1, а.с.136-140).

З матеріалів справи також вбачається, що для виробництва теплової енергії позивач в якості енергетичного ресурсу (енергоносія) використовував природний газ, який закупався ним у НАК «Нафтогаз України» за договором № 13/2001-БО-20 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. (т.1, а.с. 20-25) та договором № 1381/14-БО-20 від 18.12.2013р. (т.1, а.с. 35-41).

На період дії спірного договору № 105 від 21.10.2013р. позивач не отримував природний газ від НАК «Нафтогаз України», про що свідчать лист № 536 від 23.08.2015р. Лисичанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства (філії ПАТ «Луганськгаз») (т.1, а.с. 19); лист № 14-5348/1.2-15 від 23.07.2015р. НАК «Нафтогаз України» (т.1, а.с. 42); лист № 419 від 10.06.2015р. Лисичанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства (філії ПАТ «Луганськгаз») (т.1, а.с. 43).

Враховуючи, що додатком № 1 до договору № 105 від 21.10.2013р. ТОВ «Лисичанська енергосервісна компанія» та КП «Лисичанськтепломережа» погодили кошторис на виконання робіт, з якого вбачається, що до вартості робіт входить вартість природного газу, - судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно того, що природний газ, необхідний для виробництва теплової енергії, ТОВ «Лисичанська енергосервісна компанія» отримувало від КП «Лисичанськтепломережа» за договором № 105 від 21.10.2013р.

Що стосується доводів апелянта про безпідставне неврахування судом першої інстанції актів прийому-здачі послуг, які на думку апелянта підтверджують факт виконання ним робіт з виробництва теплової енергії, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не мав можливості виконувати роботи з виробництва теплової енергії, оскільки не мав для цього в своєму розпорядженні необхідних технічних засобів. Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що акти надання послуг відображають не ціну наданої послуги, а вартість поставленого відповідачем позивачу природного газу. Здійснивши розрахунок щодо наданих послуг, відображених в актах про виконання послуг-робіт по виробництву теплової енергії за методологією господарського суду, яка є вірною, колегія суддів вважає, що суми, які зазначені в цих актах, повністю співпадають із вартістю спожитого позивачем у відповідному місяці природного газу, обсяги якого зазначені в листі Лисичанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства (філії ПАТ «Луганськгаз») від 10.06.2015р. № 419 (т.1, а.с. 43), а тариф, який був встановлений в додатку № 1 до договору № 105 від 21.10.2013р. При цьому інші витрати, як то вартість електроенергії та води, як передбачалось в додатку № 1 до договору № 105 від 21.10.2013р., до вартості послуг що відображена в актах надання послуг, - відповідачем не включалась.

Таким чином, колегія суддів вважає що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказані акти в якості доказів виконання робіт з виробництва теплової енергії та цілком справедливо вважав їх доказами здійснення поставок природного газу.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що спірний договір № 105 від 21.10.2013р. є удаваним правочином, укладеним для приховання правочину по поставці природного газу.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

Пленум Верховного Суду України в зазначеній постанові також роз'яснив, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналогічної правової позиції дотримується і Пленум Вищого господарського суду України у п.3.11 постанови від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

В даному випадку судом першої інстанції цілком обґрунтовано було встановлено, що між сторонами договору № 105 від 21.10.2013р. на виконання робіт з виробництва теплової енергії з власних енергоносіїв, виникли правовідносини з постачання природного газу, які регулюються спеціальними нормами законодавства. Оскільки в силу приписів п. 18 ст. 1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та п. 15 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», для вчинення таких правочинів потребує наявність у постачальника ліцензії на постачання природного газу (енергоносія), якої, як було з'ясовано судом першої інстанції, у відповідача немає, - суд цілком правомірно, визнав цей договір недійсним, про що прямо зазначено в ч. 1 ст. 227 ЦК України: правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відтак, колегія суддів вважає рішення господарського суду Луганської області від 01.10.2015р. по справі № 913/633/15 таким, що прийнято у цілковитій відповідності із нормами діючого законодавства, на підставі достеменно встановлених обставин справи, які підтверджені належними доказами і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м.Лисичанськ Луганської області на рішення господарського суду Луганської області від 01.10.2015р. у справі №913/633/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 01.10.2015р. у справі №913/633/15 - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: В.М.Татенко

Л.Ф.Чернота

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ГСЛО;

1прим.-ДАГС.