РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2015Справа №910/28571/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий квартал"

до Публічного акціонерного товариства "НЕОС БАНК"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дата ОСОБА_1"

про визнання договору факторингу недійсним

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

Від позивача не зявився;

Від відповідача-1 не зявився;

Від відповідача-2 ОСОБА_2, за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, не будучи стороною правочину, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив суд визнати недійсним договір факторингу №1-11/14-Ф від 24.11.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір факторингу №1-11/14-Ф від 24.11.2014р. є недійсним в силу того, що жодної плати клієнтом за договором факторингу від фактора отримано не було. Таким чином, договір факторингу був укладений з метою приховання договору відступлення права вимоги, а тому він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а право вимоги у ТОВ «Дата ОСОБА_1» до ТОВ «Вишневий квартал» не виникло.

Відповідач-1 проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, який долучений судом до матеріалів справи.

Відповідач-2 позов не визнав, у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.11.2014 року між публічним акціонерним товариством Неос Банк, яке є правонаступником всіх прав та обовязків публічного акціонерного товариства Банк Кіпру (клієнт) та товариством з обмеженою відповідальністю Дата ОСОБА_1 (фактор) укладено договір факторингу №1-11/14-Ф (надалі Договір, Договір факторингу).

Відповідно до п. п. 2.1, 2.3 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобовязується передати грошові кошти в розпорядження клієнту, а клієнт зобовязується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених цим договором. Права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього договору, додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Згідно п. 2.2 договору опис, характеристика, обсяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього договору зазначені в додатку № 1 до цього договору.

Загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов вказаного договору, становить 51 899 154,14 грн. За передані фактором в розпорядження клієнта грошові кошти, клієнт сплачує фактору плату в розмірі 2250,79 грн., шляхом перерахування протягом 3 робочих днів з дня здійснення фактором оплати, передбаченої п. 3.2 цього договору. (п. п. 3.1, 3.3 договору).

Згідно п. 10.1 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

П. 1.1. додатку № 1 до договору факторингу № 1-11/14-Ф від 24.11.2014 року передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором фактору відступаються наступні права: право грошової вимоги за кредитним договором № 002-172/2006 від 04.12.2006 року, укладеним між клієнтом та товариством з обмеженою відповідальністю Вишневий квартал, а саме:

- право вимагати повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 34 973 935,99 грн.;

- право вимагати сплати процентів за користування кредитом в розмірі встановленому основним договором, нарахованих та не сплачених станом на дату підписання договору у сумі 16 925 218,15 грн.;

- право вимоги сплатити процентів за користування кредитом та комісій, що будуть нараховані в майбутньому на підставі основного договору;

- інші, крім зазначених вище, прав грошової вимоги, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому на підставі основного договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору факторингу фактор зобов'язаний передати в розпорядження клієнта грошові кошти в розмірі 22 507 937,00 грн. шляхом перерахування протягом 10 робочих днів з дня підписання цього Договору на рахунок Клієнта №4201 в ПАТ «Альфа Банк», МФО 300346, код ЕДРПОУ 19358784.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Поняття договору факторингу визначено частиною 1 статті 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

У цьому випадку права грошової вимоги до боржника переходять до фактора з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором (забезпечувальне відступлення).

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога.

Вказаний договір факторингу позивач просить суд визнати недійсним, посилаючись на те, що жодних коштів ТОВ «Дата ОСОБА_1» на рахунок ПАТ «Неос Банк» перераховано не було. Також, позивач вказує, що укладений договір факторингу не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Натомість, судом встановлено, що фактором ТОВ «Дата ОСОБА_1» на виконання вимог п. 3.2 Договору сплачено грошові кошти ПАТ «Неос Банк» (клієнту), що підтверджується платіжним дорученням №113 від 28.11.2014р. на суму 22 507 937,00 грн. на рахунок визначений в договорі, а саме №4201 в ПАТ «Альфа Банк», МФО 300346, код ЕДРПОУ 19358784.

Таким чином, твердження позивача про відсутність оплати грошових коштів фактором клієнту спростовано матеріалами справи, у звязку з чим вказане твердження визнається судом не обґрунтованим.

Щодо твердження позивача про те, що договір факторингу не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України того, що воля сторін в правочині договору факторингу була спрямована саме на встановлення інших цивільно-правових відносин (зокрема відступлення права вимоги (цесії)), ніж ті, які передбачені правочином, як не було і доведеного того, що оспорюваний договір укладений з такою метою і не доведено, що саме вказаний договір приховує укладений правочин відступлення права вимоги.

Натомість, судом встановлено, що договір факторингу не має ознак удаваного правочину, зокрема щодо розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом вказаного договору, і станом на момент вирішення спору суду не надано доказів навмисних дій його учасників, які б мали за мету одержання усіма його учасниками (відповідачем-1 та відповідачем-2) або одним із них певної користі.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, позивач, який виступає у якості боржника по вказаному договору факторингу, відповідно до вимог ст. 518 Цивільного кодексу України наділений правами пред'явлення своїх заперечень проти нового кредитора у зобовязанні, а також користуватися іншими правами, наданими йому чинним законодавством для захисту своїх прав.

Також, суд вказує, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необгрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договір факторингу не будучи його стороною, зобовязаний довести, яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими Позивач обгрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту Позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обовязком Позивача, відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

З матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір факторингу, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому судом взято до уваги, пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Судом не встановлено факту невідповідності в момент вчинення спірного Договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

Враховуючи викладене у позові суд відмовляє.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.12.2015

Суддя І.І. Борисенко