РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2015Справа №910/27078/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сальве-Львів";

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь" Волкова О.Ю. (відповідач1);

Приватного акціонерного товариства "Альба Україна" (відповідач 2);

про визнання договору недійсним.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: не з'явилися;

Від відповідача 1:Гордієнко І. С., представник, довіреність № 394 від 01.10.2015 р.:

Від відповідача 2:не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 70450-20/14-7 від 05.06.2014 року, який укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року порушено провадження у справі № 910/27078/15, розгляд справи призначено на 10.11.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 року слухання справи відкладено до 19.11.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року слухання справи відкладено до 15.12.2015 року.

Позивач та відповідач 2 були належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення господарського суду, яке міститься в матеріалах справи, однак своїх повноважних представників у судове засідання 15.12.2015 р. сторони не направили.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та відповідача 2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" та приватним акціонерним товариством "Альба Україна" укладено договір відступлення прав вимоги № 70450-20/14-7 від 05.06.2014 року, відповідно до п. 1.1. якого первісний кредитор відступає (продає), а новий кредитор набуває (купує) за 656 816,09 грн. у порядку та на умовах, визначених цим договором, право вимоги за зобов'язаннями ТзОВ "Сальве-Львів" у сумі 656 816,09 грн., що випливає з договору купівлі-продажу № Г-98 від 04.01.2010 року, укладеного між боржником та первісним кредитором, в цілому надалі по тексту - Основне зобов'язання.

Відповідно до п. 1.1.2. договору первісний кредитор засвідчує, що заперечень, які можуть бути висунуті боржником проти вимог нового кредитора на момент підписання договору, не існує, вимоги є дійсними та немає підстав для їх невиконання боржником.

П. 4.2.1 договору передбачено, що первісний кредитор зобов'язаний передати в день укладення цього договору новому кредитору за актом приймання-передачі (додаток 2) оригінали наступних документів: договір купівлі-продажу № № Г-98 від 04.01.2010 року із всіма його невід'ємними частинами/додатками/додатковими угодами, згідно додатку № 2, який не містить заборони/обмеження на відступлення прав вимоги нового кредитора з боку боржника.

Відповідно до п. 4.2.2. договору первісний кредитор зобов'язаний передати в строк до 01.07.2014 року новому кредитору за актом приймання-передачі (додаток 3), оригінали наступних документів: акт звірки взаєморозрахунків між боржником та первісним кредитором по договору купівлі-продажу, зазначеного в п. 4.2.1 цього договору; видаткові накладні, специфікації, інші документи, що підтверджують наявність заборгованості боржника за договором купівлі-продажу на всію суму, права вимоги на яку здійснюється відступлення прав за цим договором.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 515 ЦК України встановлено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

З наведеного вбачається, що законом не заборонено вчинення угод щодо відступлення права вимоги.

Оспорюваним договором здійснена заміна кредитора в зобов'язанні без набуття додаткового доходу новим кредитором, оскільки в ньому передбачено, що розрахунок здійснюється у повному обсязі від отриманої суми боргу без будь-яких дисконтів та премій за стягнення з боржника грошових зобов'язань.

Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, з метою уникнення негативних наслідків для нового кредитора необхідно письмово повідомляти боржника про відступлення прав вимоги.

В матеріалах справи наявна копія повідомлення про відступлення права вимоги, підписане представниками відповідача 1 та відповідача 2 відповідно до якого позивач повідомлявся про укладення договору відступлення прав вимоги № 70450-20/14-7 від 05.06.2014 року, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що після отримання вищезазначеного повідомлення, позивач здійснював часткове виконання зобов'язань перед відповідачем 1 та оплачував заборгованість на рахунок банку, що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину були дотримані сторонами під час укладання договору відступлення прав вимоги № 70450-20/14-7 від 05.06.2014 року та матеріалах справи відсутні будь-які докази будь-які докази недійсності договору відступлення прав вимоги № 70450-20/14-7 від 05.06.2014 року.

Оскільки, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, підстави для визнання договору відступлення прав вимоги № 70450-20/14-7 від 05.06.2014 року відсутні та він укладений з дотримання норм чинного законодавства, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання його недійсним, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної

скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги

рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи

апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 18.12.2015 р.