РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015Справа №910/22939/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Страхові гарантії"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арма"

про стягнення 124 143,50 грн.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Турчин С.О.

Суддя Лиськов М.О.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Косач Г.А. (довіреність № б/н від 01.08.2015)

від відповідача: Куренний С.В. (довіреність № 481 від 10.09.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Страхові гарантії" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арма" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 124143,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині оплати своєї частки страхового відшкодування у повному обсязі, у зв'язку з настанням страхового випадку, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем складає 71000,00 грн. Також, позивачем, у відповідності до ст. 625 ЦК України, здійснено нарахування інфляційних втрат у розмірі 53143,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі №910/22939/15, розгляд справи призначено на 24.09.2015.

24.09.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Також, 24.09.2015 через відділ діловодства суду від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арма" надійшла зустрічна позовна заява по справі № 910/22939/15 про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 03.12.2009.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 у справі № 910/22939/15 Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Арма" повернуто зустрічну позовну заяву і додані до неї документи без розгляду

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 відкладено розгляд справи № 910/22939/15 на 20.10.2015.

29.09.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги ПрАТ "Страхова компанія "Арма" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.09.2015.

15.10.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

20.10.2015 через відділ діловодства суду від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арма" надійшла зустрічна позовна заява по справі №910/22939/15 про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 03.12.2009.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/22939/15 відмовлено Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Арма" у прийнятті зустрічної позовної заяви

Також, 20.10.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли: заява про застосування строку позовної давності; клопотання про фіксацію процесу технічними засобами; клопотання про залучення доказів до матеріалів справи та зобов'язання позивача здійснити перерахунок.

Відповідно до п. 7 ст. 81-1, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що від відповідача надійшла заява про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, при розгляді справи №910/22939/15 здійснюється фіксування судового процесу.

В судове засідання 20.10.2015 з'явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 20.10.2015 представник відповідача надав пояснення щодо раніше заявленого клопотання про зупинення провадження у справі, відмовився від вказаного клопотання, просив залишити його без розгляду.

Враховуючи те, що відповідачем заявлено про відмову від клопотання про зупинення провадження у справі, то клопотання відповідача про зупинення провадження у справі судом залишене без розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.10.2015 надав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/22939/14 на 15 днів до 16.11.2015 та відкладено розгляд справи на 10.11.2015.

10.11.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач у відзиві на позов, посилається на те, що строк дії договору перестрахування визначений сторонами з 01.01.2009 по 31.12.2009, в той час, як набрання чинності додатковою угодою до № 1 до договору перестрахування передбачено лише з 01.01.2010, тобто, коли договір перестрахування вже припинив свою дію, у зв'язку із чим укладення додаткової угоди № 1 до договору перестрахування не мало на меті реальне настання правових наслідків, а тому підлягає визнанню недійсною на підставі ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. Також, відповідач у відзиві на позов зазначає, що сума заборгованості, яка могла бути заявлена позивачем до стягнення складає 29159,70 грн. Водночас, відповідач вказує, що загальна сума відшкодування має складати 71391,77 грн., з яких сума заборгованості у розмірі 43333,80 грн. та інфляційні втрати у розмірі 28057,97 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/22939/14 до 17.11.2015.

В судовому засіданні 10.11.2015 оголошено перерву до 17.11.2015.

17.11.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов уточнений відзив на позовну заяву, в якому, відповідач стверджує, що ним було сплаченого 99854,70 грн. за договором перестрахування, а тому, розмір заборгованості, яка могла бути заявлена позивачем до стягнення складає 17159,70 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 11123,33 грн.

В судовому засіданні 17.11.2015 представниками сторін надано суду спільну заяву про призначення колегіального розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 910/22939/15.

В результаті проведення повторного автоматичного розподілу справи № 910/22939/15, вказана справа була передана на розгляд колегії суддів у складі: Турчин С.О. (головуючий), Лиськов М.О., Спичак О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 справу № 910/19271/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Турчин С.О. (головуючий), Лиськов М.О., Спичак О.М. та призначено її до розгляду на 17.12.2015.

16.12.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив відповідача, в яких позивач зазначає про безпідставність доводів відповідача щодо наявності підстав для визнання недійсною додаткової угоди №1 від 03.12.2009, оскільки, вказана додаткова угода укладена під час дії договору №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008, а в пункті 1 додаткової угоди зазначено, що сторони дійшли згоди про внесення змін до договору, у зв'язку із продовженням його дії на 2010 рік. Також, позивач вказує, що сторони вчиняли дії, спрямовані на виконання угоди, відповідач приймав на перестрахування ризики за відповідними рахунками-бордеро протягом 2010 року, отримував за ними перестрахувальні премії та частково виконував свої зобов'язання щодо сплати своєї частини у страховому відшкодуванні, у зв'язку із чим, твердження відповідача про те, що додаткова угода №1 від 03.12.2009 не спрямована на настання правових наслідків є помилковим.

Також, позивачем подано довідку про став заборгованості відповідача від 16.12.2015 та акт звірки розрахунків станом на 07.12.2015, згідно із яким, розмір заборгованості відповідача за договором №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008 складає 17159,70 грн.

При цьому судом враховано, що оскільки, позивачем не було заявлено письмової заяви про зменшення позовних вимог, у відповідності до ст. 22 ГПК України, суд здійснює розгляд справи за вимогами заявленими у позові.

Представник позивача в судовому 17.12.2015 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з урахуванням пояснень, що подані до суду 16.12.2015.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.12.2015 заперечив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 17.12.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.2008 між Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Арма", в подальшому перейменоване у Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арма", (відповідач, перестраховик) та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Страхові гарантії", в подальшому перейменоване у Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Страхові гарантії" (позивач, перестрахувальник) укладено Договір №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум (далі - договір перестрахування).

Відповідно до пункту 1.2. договору перестрахування, предметом даного договору є облігаторне (обов'язкове) пропорційне перестрахування перестраховиком частини відповідальності перестрахувальника, прийнятої ним за договорами добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів) на умовах "Правил добровільного страхування наземного транспорту" перестрахувальника.

Згідно п. 2.10.1. договору перестрахування, перестрахувальник зобов'язується передавати, а перестраховик зобов'язується приймати в перестрахування частину відповідальності перестрахувальника за всіма транспортними засобами, прийнятими ним на страхування починаючи з 01 січня 2009 року.

Відповідно до п. 2.10.4. договору перестрахування визначено, що основний документообіг між сторонами здійснюється шляхом оформлення перестрахувальником щомісячних Рахунків-бордеро премій (додаток №2 до договору), Рахунків-бордеро збитків (додаток №3 до договору), Бордеро збитків, які заявлені, але не сплачені (додаток №4 до договору), щоквартальних Рахунків-бордеро регресів (додаток №5 до договору).

13.10.2010 між позивачем та гр. ОСОБА_6 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 000391/01/10 (надалі - договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом Lexus GХ 470, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Страхова сума за договором страхування визначена в розмірі 340000,00 грн. вигодонабувачем за договором страхування визначено ПАТ "Всеукраїнський Банк Розвитку" (п. 5, п. 8 договору страхування).

Вказаний транспортний засіб перестрахований відповідачем (перестраховиком) за договором перестрахування згідно умов Рахунку-бордеро премій № 22 від 04.11.2010, частка відповідальності перестраховика визначена у розмірі 38,24% або 130000,00 грн., власне утримання перестрахувальника - 120 000,00 грн., сума перестрахувальної премії склала 6493,50 грн.

Відповідно до умов договору страхування страховим ризиком за вказаним договором було визначене незаконне заволодіння транспортним засобом (п. 7 договору страхування).

05.11.2010 застрахований транспортний засіб Lexus GХ 470, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 страхувальника було викрадено невідомими особами у м. Краматорську Донецької області.

05.11.2010 Краматорським МВ ГУМВС України в Донецькій області було винесено постанову про порушення кримінальної справи за фактом викрадення вказаного транспортного засобу.

08.11.2010 страхувальник звернувся до ЗАТ "Страхова компанія "Страхові гарантії" із заявою про настання страхового випадку.

Листом № 494 від 09.11.2010 позивач повідомив відповідача (перестраховика) про настання події, що має ознаки страхової - незаконне заволодіння транспортним засобом.

06.12.2010 сторонами договору перестрахування було підписано Бордеро збитків, які заявлені, але не сплачені № 23 за період з 01.11.2010 по 30.11.2010, відповідно до якого прогнозована сума збитків за вказаним страховим випадком була визначена в розмірі 306000,00 грн.

Постановою Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 24.12.2010 було призупинено досудове слідство.

Відповідно до п. 16.8. договору страхування за фактами незаконного заволодіння ТЗ, за якими порушено кримінальну справу, страхове відшкодування у розмірі 30% виплачується після порушення кримінальної справи. Остаточна сума за фактами незаконного заволодіння виплачується по закінченні строку попереднього розслідування органами МВС (припинення чи призупинення провадження за цією справою), але не раніше двох місяців з дня порушення кримінальної справи.

У зв'язку із відмовою позивача у виплаті страхового відшкодування за договором страхування, ОСОБА_6 (страхувальник) звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ЗАТ "Страхова компанія "Страхові гарантії" про стягнення страхового відшкодування у розмірі 306000,00 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14.10.2011 у справі №2-2124/2011, задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 (страхувальника); стягнуто з ЗАТ "Страхова компанія "Страхові гарантії" на користь ПАТ "Всеукраїнський Банк Розвитку" (вигодонабувача за договором страхування) страхове відшкодування у розмірі 306 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05.12.2011 відхилено апеляційну скаргу ЗАТ "Страхова компанія "Страхові гарантії" на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14.10.2011.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2011 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ЗАТ "Страхова компанія "Страхові гарантії" на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14.10.2011 та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05.12.2011.

На виконання рішення суду та відповідно до умов договору страхування позивач згідно із платіжним дорученням № 58 від 09.02.2012 сплатив вигодонабувачу за договором страхування (ПАТ "Всеукраїнський Банк Розвитку") частину (30%) страхового відшкодування в розмірі 91 800,00 грн.

Сплачена сума страхового відшкодування у розмірі 91 800,00 грн. була відображена у підписаному між позивачем та відповідачем Рахунку-бордеро сплачених збитків № 38 від 05.03.2012 за період з 01.02.2012 по 29.02.2012.

06.03.2012 позивач сплатив 70% страхового відшкодування в розмірі 214 200,00 грн. згідно із платіжними дорученнями № 101 від 06.03.2012 на суму 68 200, грн. (на рахунок вигодонабувача за договором страхування) та № 102 від 06.03.2012 на суму 146 000, грн. (на рахунок страхувальника ОСОБА_6 відповідно до листа вигодонабувача).

Сплачена сума страхового відшкодування у розмірі 214 200,00 грн. була відображена у підписаному між позивачем та відповідачем Рахунку-бордеро сплачених збитків № 39 від 09.04.2012 за період з 01.03.2012 по 31.03.2012.

Згідно із п. 3.4.3.2. договору перестрахування, якщо сума страхового відшкодування (без додаткових витрат на врегулювання події) перевищила 3000 (три тисячі) грн. по окремому страховому випадку, перестраховик зобов'язаний відшкодувати перестрахувальнику частину здійсненого їм страхового відшкодування протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від перестрахувальника документів на виплату страхового відшкодування.

06.03.2012 та 10.04.2012 позивач направив на адресу відповідача документи на виплату частки страхового відшкодування по зазначеній події, яка відбулась 05.11.2010 у розмірі 117014,40 грн.

За розрахунком позивача розмір частки страхового відшкодування за даним страховим випадком визначений наступним чином: 1) загальна страхова сума за Договоромдобровільного страхування наземного транспорту № 000391/01/10 від 13.10.2010 - 340 000,00 грн.; 2) франшиза за договором добровільного страхування наземного транспорту № 000391/01/10 від 13.10.2010 по ризику незаконне заволодіння ТЗ - 10% від страхової суми (34 000,00 грн.); 3) частка відповідальності відповідача у загальній страховій сумі (Рахунок-бордеро премій № 22 від 04.11.2010) - 130 000,00 грн. або 38,24%; 4) страхове відшкодування, сплачене позивачем за рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14.10.2011 - 306 000,00 грн. (страхова сума 340 000,00 грн. - франшиза 34 000,00 грн.); 5) частка відповідальності відповідача у сплаченому страховому відшкодуванні (страхове відшкодування, сплачене позивачем Х 38,24% ) - 117 014,40 грн.

Відповідачем було частково сплачено частку страхового відшкодування на загальну суму 46 014,40 грн.: 14.03.2012 - 10 104,32 грн.; 16.03.2012 - 10 000,00 грн.; 19.03.2012 - 15000,00 грн.; 24.07.2012 - 10 910,08 грн., що підтверджується наданими позивачем виписками з рахунку позивача.

Таким чином, несплачена сума частки страхового відшкодування за договором перестрахування складає 71000,00 грн. (117014,40 грн. - 46014,40 грн.).

Позивачем було направлено на адресу відповідача претензію № 1882 від 19.11.2012 про належне виконання зобов'язання та відшкодування суми боргу (що підтверджується накладною № 1213183), в якій позивач вимагав протягом семи днів з моменту отримання даної претензії сплатити борг у розмірі 71000,00 грн.

Оскільки, частка страхового відшкодування у розмірі 71 000,00 грн. відповідачем позивачу не сплачена, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонам у справі договір за своєю правовою природою є договором перестрахування.

Статтею 987 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України "Про страхування" № 85/96-ВР від 07.03.1996, перестрахування визначене як страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 984 Цивільного кодексу України, страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Страхувальником може бути фізична або юридична особа.

З наведеного вбачається, договір №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008, укладений між сторонами у справі, з огляду на його зміст, за своєю правовою природою є договором страхування, оскільки, страховик страхує в іншого страховика ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Відповідно до п. 9.1. договору перестрахування, даний договір набирає чинності з 01 січня 2009 року і діє 31 грудня 2009 року (з урахуванням положень п. 9.3. цього договору).

Пунктом 9.3 договору перестрахування визначено, що дія цього договору закінчується 31 грудня 2009 року в частині передачі перестрахувальником частини відповідальності перестраховику за договорами страхування, що підпадають пі дію цього договору. Стосовно договорів страхування, які були передані в перестрахування перестраховику відповідно до умов цього договору та продовжують свою дію після 31 грудня 2009 року, всі права та обов'язки сторін за цим договором залишаються діяти (в силі) до врегулювання всіх претензій страхувальників (вигодонабувачів) за такими договорами страхування, а також до моменту повного виконання перестраховиком своїх зобов'язань перед перестрахувальником.

Згідно із п. 9.4 договору перестрахування, за взаємною згодою сторін дія цього договору може бути продовжена на наступний строк, який визначається окремо і оформляється додатковою угодою до цього договору.

03.12.2009 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору перестрахування.

Додатковою угодою № 1 від 03.12.2009 було внесено зміни до договору перестрахування, в тому числі, викладено пункт 9.1 договору у новій редакції: "9.1. Цей договір набирає чинності з 01 січня 2010 р. і діє по 31 грудня 2010 р., (з урахуванням положень п. 9.3. цього договору)".

Також, додатковою угодою №4 від 09.12.2010 було продовжено строк дії договору до 31.12.2011.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, стверджує, що посилається на те, що строк дії договору перестрахування визначений сторонами з 01.01.2009 по 31.12.2009, в той час, як набрання чинності додатковою угодою до № 1 до договору перестрахування передбачено лише з 01.01.2010, тобто, коли договір перестрахування вже припинив свою дію, у зв'язку із чим укладення додаткової угоди № 1 до договору перестрахування не мало на меті реальне настання правових наслідків, а тому підлягає визнанню недійсною на підставі ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

У відповідності до норм цивільного законодавства, зміна правочину допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Пунктом 9.1. договору перестрахування визначено, що даний договір набирає чинності з 01 січня 2009 року і діє 31 грудня 2009 року.

Під час дії договору перестрахування, 03.12.2009 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1.

Пунктом 1 додаткової угоди №1 від 03.12.2009 сторони вирішили внести зміни до договору перестрахування, у зв'язку із продовженням його дії на 2010 рік.

Додатковою угодою сторони дійшли згоди, що даний договір набирає чинності з 01 січня 2010 року і діє 31 грудня 2010 року.

Таким чином, додаткова угода №1 від 03.12.2009 укладена під час дії договору перестрахування та спрямована на зміну, існуючого на час її укладення, правовідношення.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

В пункті 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 роз'яснено, що згідно з яким фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Оскільки, додаткова угода №1 від 03.12.2009 укладена під час дії договору перестрахування та спрямована на зміну, існуючого на час її укладення, правовідношення, в тому числі, у частині строку дії договору, сторонами за договором були вчинені юридичні дії, які мають правові наслідки, зокрема, між сторонами підписані Рахунок-бордеро премій № 22 від 04.11.2010, Бордеро збитків №23 від 06.12.2010, а також, рахунки-бордеро № 38 від 05.03.2012 та № 39 від 09.04.2012, відповідачем частково сплачено страхове відшкодування, то за висновками суду, додаткова угода №1 від 03.12.2009 спрямована на настання правових наслідків.

Враховуючи зазначене, підстави для визнання судом додаткової угоди №1 від 03.12.2009 недійсною та застосування приписів п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України відсутні.

З огляду на вищенаведене, оскільки, дія договору перестрахування була продовжена сторонами до 31.12.2010, суд, також, визнає безпідставними посилання відповідача на те, що договір добровільного страхування наземного транспорту №000391/01/10 було укладено між позивачем та застрахованою особою (ОСОБА_6.) після закінчення строку дії договору перестрахування.

Як встановлено судом, між сторонами підписані рахунок-бордеро сплачених збитків № 38 від 05.03.2012 за період з 01.02.2012 по 29.02.2012 та рахунок-бордеро сплачених збитків № 39 від 09.04.2012 за період з 01.03.2012 по 31.03.2012.

Підписавши рахунки-бордеро № 38 від 05.03.2012 та № 39 від 09.04.2012 відповідач прийняв на себе відповідальність у вигляді сплати частки у сумі страхового відшкодування по страховим випадкам, зазначеним у переліку, в тому числі, за договором добровільного страхування наземного транспорту № 000391/01/10 від 13.10.2010.

У рахунку-бордеро № 38 від 05.03.2012 відображена сплачена позивачем сума страхового відшкодування у розмірі 91 800,00 грн. та визначено, що частка відповідача у страховому відшкодуванні складає 35104,32 грн.

Також, у рахунку-бордеро № 39 від 09.04.2012 була зазначена сплачена позивачем сума страхового відшкодування у розмірі 214 200,00 грн. та визначено, що частка відповідача у страховому відшкодуванні складає 81910,08 грн.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Розрахунок частки відповідальності відповідача за страховим випадком, який відбувся 05.11.2010, за договором добровільного страхування наземного транспорту №000391/01/10 від 13.10.2010 відповідає умовам договору №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008 та підписаними між сторонами рахунками-бордеро № 38 від 05.03.2012 та № 39 від 09.04.2012.

За розрахунком позивача частка відповідальності відповідача у сплаченому страховому відшкодуванні за договором добровільного страхування наземного транспорту №000391/01/10 від 13.10.2010 складає 117014,40 грн.

Оскільки, відповідачем було частково сплачено частку страхового відшкодування на загальну суму 46014,40 грн.: 14.03.2012 - 10 104,32 грн.; 16.03.2012 - 10 000,00 грн.; 19.03.2012 - 15000,00 грн.; 24.07.2012 - 10 910,08 грн., що підтверджується наданими позивачем виписками з рахунку позивача, то заявлена сума страхового відшкодування складає 71000,00 грн.

Водночас, під час розгляду справи, відповідачем надано платіжні доручення на загальну суму 53840,30 грн., а саме: № 2337 від 10.04.2012 на суму 12000,00 грн., №679 від 10.04.2012 на суму 10840,30 грн., № 2870 від 15.06.2012 на суму 10000,00 грн., №1018 від 24.05.2015 на суму 11000,00 грн., №350 від 04.06.2013 на суму 5000,00 грн., №1032 від 19.06.2015 на суму 5000,00 грн.

З вказаних вище платіжних доручень вбачається, що заборгованість у розмірі 53840,30 грн. сплачена відповідачем до звернення позивача з позовом до суду та порушення провадження у справі.

У разі якщо предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові (п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Оскільки, заборгованість у розмірі 53840,30 грн. сплачена відповідачем до звернення позивача з позовом до суду та порушення провадження у справі, то позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Таким чином, заборгованість відповідача за договором №ОП 30-12/2009 від 30.12.2008 становить 17159,70 грн.

Під час розгляду справи, між сторонами було підписано акт звірки розрахунків, згідно із яким, частка страхового відшкодування відповідача по договору №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008 за страховим випадком від 05.11.2010, станом на 07.12.2015 складає 17159,70 грн. Копія акту звірки розрахунків наявна в матеріалах справи та оригінал наданий представником відповідача для огляду в судовому засіданні 17.12.2015.

Акт звірки розрахунків з боку відповідача підписаний головою правління ОСОБА_10 та головним бухгалтером ОСОБА_11 та з боку позивача - заступником голови правління ОСОБА_12 та головним бухгалтером ОСОБА_13

Разом з тим, суд зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом, який засвідчує факт господарської операції, однак, за висновками суду, наданий сторонами акт розрахунків, є дією яка свідчить про визнання відповідачем боргу.

Згідно із довідкою від 16.12.2015 позивачем підтверджено заборгованість відповідача за договором №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008 у розмірі 17159,70 грн.

Оскільки, невиконане зобов'язання за договором №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008 та рахункам-бордеро № 38 від 05.03.2012 та № 39 від 09.04.2012 у розмірі 17159,70 грн. підтверджується матеріалами справи, вказана заборгованість визнана відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості в розмірі 17159,70 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 5 частини першої ст. 268 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Оскільки, як було встановлено судом вище, договір перестрахування, у відповідності до приписів ст. ст. 984, 987 ЦК України, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про страхування" за своєю правовою природою є також договором страхування, та за договором перестрахування позивач є застрахованою особою і ним заявлена вимога до відповідача, який є страховиком, у зв'язку із чим, на вимогу ПрАТ "Страхова компанія "Страхові гарантії" про стягнення частини страхового відшкодування позовна давність, передбачена ст. 257 ЦК України, не поширюється. (Аналогічно позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 23.03.2011 у справі №25/426).

Таким чином, у відповідності до приписів п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України, суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача заборгованості за договором №ОП 30-12/2009 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 30.12.2008 у сумі 17159,70 грн., позовні вимоги в цій частині визнаються судом обґрунтованими, та підлягають задоволенню частково у розмірі 17159,70 грн.

Позивачем, також, заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 53143,50 грн., нараховані за період з 01.01.2013 по 31.07.2015.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, що підлягають до сплати кредиторові.

Оскільки ,судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, то вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат є правомірними.

Разом з тим, нарахування інфляційних втрат здійснене позивачем на суму 71000,00 грн., проте, з огляду на те, що розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача складає 17159,70 грн., то нарахування інфляційних втрат має здійснюватись на суму 17159,70 грн.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат (за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга") за період з 01.01.2013 по 31.07.2015 (визначений в межах трирічного строку позовної давності) суд встановив, що розмір інфляційних втрат складає 12836,57 грн., у зв'язку із чим, вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково.

Підсумовуючи вищенаведене суд задовольняє позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Страхові гарантії" частково.

Оскільки, спір у даній праві виник внаслідок неправомірних дій відповідача, а сума задоволених вимог складає 29996,27 грн., у зв'язку із чим, розмір судового збору за мінімальною ставкою на час заявлення позову становить 1827,00 грн., то відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1827,00 грн. покладаються на відповідача

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арма" (03151, м. Київ, вул. Смілянська, буд. 10/31, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Страхові гарантії" (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 11/13, офіс 211, ) страхове відшкодування у розмірі 17159,70 грн., інфляційні втрати у розмірі 12836,57 грн., судові витрати у розмірі 1827,00 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21.12.2015 р.

Головуючий суддя С.О. Турчин

Суддя М.О. Лиськов

Суддя О.М. Спичак