ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа № 921/876/15-г/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

Желік М.Б.

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Зборів, вх. №01-05/5527/15 від 26.11.2015 року

на рішення господарського суду Тернопільської області області від 23.10.2015 року

у справі № 921/876/15-г/13

за позовом: В.о. прокурора Зборівського району в інтересах держави, м.Зборів,

до відповідача 1: Зборівської міської ради, м. Зборів

до відповідача 2: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Зборів,

про: визнання незаконним та скасування рішення Зборівської міської ради №1593 від 26.05.2015 р.; визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №29 від 02.06.2015 р.; зобов'язання повернути земельну ділянку площею 180,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1,Зборівській міській раді шляхом підписання акту прийому-передачі.

За участю представників сторін:

від позивача: Мельничук Ю.І. - прокурор, посвідчення № 006924 від 01.10.2012 року;

від відповідача 1: Нечай О.В.- представник на підставі довіреності б/н від 14.12.2015 року;

від відповідача 2: ОСОБА_5 - представник на підставі довіреності б/н від 14.09.2015 року.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Тернопілької області від 23.10.2015 року у справі № 921/876/15-г/13 (суддя Стопник С.Г.) позовні вимоги В.о. прокурора Зборівського району в інтересах держави, до відповідача 1 Зборівської міської ради, та до відповідача 2 Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування рішення Зборівської міської ради №1593 від 26.05.2015 р.; визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №29 від 02.06.2015 р.; зобов'язання повернути земельну ділянку площею 180,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1,Зборівській міській раді шляхом підписання акту прийому-передачі -задоволено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Тернопілької області від 23.10.2015 року у справі №921/876/15-г/13, відповідач 2 - Фізична особа підприємець ОСОБА_2 - подала апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник у поданій апеляційній скарзі посилається на те, що договір особистого строкового сервітуту, в силу положень статті 210 ЦК України, є вчиненим (укладеним) з моменту його державної реєстрації в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до правової позиції Пленуму Вищого господарського суду України зазначеної у Постанові від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Також у Постанові Пленуму ВГСУ зазначено,що зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. У пункті 2.13 вищенаведеної Постанови Пленуму ВГСУ передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Договір особистого строкового сервітуту не пройшов, установлену законом порядку, процедуру його державної реєстрації передбачену Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», а тому не може вважатися вчиненим (укладеним), як наслідок визнаним недійсним. За змістом частини 3 статті 207 Господарського кодексу України у разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє. Проте, апелянт зазначає, що судом першої інстанції необгрунтовано визнано договір особистого строкового сервітуту недійсним на майбутнє, оскільки даний договір за приписами законодавства вважається неукладеним, як наслідок жодних зобов'язальних відносин за ним не настало та він не може вважатися підставою для виникнення будь-якого зобов'язання.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 23.10.2015 р. у справі № 921/876/15-г/13 в частині визнання недійсним на майбутнє договору особистого строкового сервітуту для обслуговування малої архітектурної форми за № 29 від 02.06.2015 року, зобов'язання Відповідача- ФОП ОСОБА_2 повернути за актом приймання-передачі земельну ділянку площею 180,5 кв.м., що розташована у АДРЕСА_1 до земель запасу Зборівської міської ради.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2015р. справу № 921/876/15-г/13 призначено судді-доповідачу Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Марку Р.І. та Желіку М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 р. подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 08.12.2015 р.

Ухвалою суду від 08.12.2015 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у ній.

Представникам роз'яснено їх права та обов'язки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 15.12.2015 р. представник скаржника з'явився, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача 1 в судове засідання 15.12.2015 року з'явився, надав усні пояснення по суті спору.

Прокурор в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги з підстав викладених у поданому письмовому відзиві на неї (вих № 05/3-1605 вих-15 від 15.12.2015 року, вх № 01-04/8071/15 від 15.12.2015 року), просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, рішенням Зборівської міської ради від 30 листопада 2012 року №714 "Про затвердження місця розташування тимчасової споруди" надано дозвіл Фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 (скаржнику) на розміщення тимчасової споруди, загальною площею до 30 кв.м., та зобов'язано останню укласти договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди із Зборівською міською радою.

Рішенням Зборівської міської ради від 04 квітня 2013р. №836 "Про укладення, переукладення договорів оренди земельних ділянок" надано дозвіл СПД-ФО ОСОБА_2 право обмеженого користування (шляхом встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку) для комерційного використання, терміном на 1 рік за рахунок земель загального користування, встановивши орендну в розмірі 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, та зобов'язано скаржника у місячний термін укласти договір оренди та зареєструвати його.

На підставі рішення Зборівської міської ради від 04 квітня 2013р. №836, сторонами підписано Договір особистого строкового сервітуту №12 від 15.04.2013р щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 30 кв. для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності комерційного використання терміном на 1 рік. В подальшому, рішенням Зборівської міської ради №1373 від 25.11.2014р. продовжено скаржнику право обмеженого користування (шляхом встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку) для комерційного використання, терміном на 3 роки, за адресою АДРЕСА_1, та на підставі зазначеного рішення підписано з підприємцем Договір особистого строкового сервітуту №21 від 24.03.2014р. щодо земельної ділянки, під тимчасовою спорудою площею 30 кв., для здійснення підприємницької діяльності комерційного використання терміном на 3 роки.

26 травня 2015р., за результатами розгляду заяви скаржника від 19.05.2015р. про перегляд умов договорів №21 від 24.03.2014р. та №26 від 05.05.2014р. в частині розміру орендної плати і площі земельної ділянки, Зборівською міською радою прийнято рішення №1593 "Про укладення, переукладення договору оренди земельних ділянок з ФОП ОСОБА_2.", яким вирішено переукласти договори оренди земельних ділянок з нею для обслуговування тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1, терміном на 3 роки, встановивши орендну плату в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Пунктом 3 зазначеного рішення зобов'язано скаржника у місячний термін укласти договір оренди та зареєструвати його; використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням; дотримуватися вимог ст.96 ЗКУкраїни.

02 червня 2015р. між Зборівською міською радою (власник) та суб'єктом господарювання ОСОБА_2 (сервітуарій) підписано договір особистого строкового сервітуту №29, за умовами якого (п.1.1) власник на підставі рішення Зборівської міської ради №1593 від 26 травня 2015р. "Про укладення, переукладення договору оренди земельної ділянки з ФОП ОСОБА_2" встановлює, а сервітуарій приймає особистий строковий сервітут на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, під тимчасовою спорудою, магазин "Дім, сад, город" площею 30 кв.м., та тіньовим навісом площею 72 кв.м. для здійснення підприємницької діяльності комерційного використання.

Загальна площа для обслуговування становить 180,5 кв.м, за яку справлятиметься орендна плата згідно нормативної грошової оцінки із врахуванням індексації.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що особистий строковий сервітут встановлюється на три роки.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2 Договору плата по договору вноситься Сервітуарієм у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки, з урахуванням коефіцієнту орендної плати, що складає 1902,83 грн. на рік із врахуванням індексації. Щомісячна плата складає 158,57 грн. із врахуванням індексації. Плата по договору вноситься щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітнім.

02.06.2015р. сторонами Договору підписано Акт прийому-передачі земельної ділянки до Договору особистого строкового сервітуту від 2 червня 2015 року, за яким міською радою передано скаржнику право користування земельною ділянкою загальною площею 0,0180 га (об'єкт оренди).

Державну реєстрацію Договору особистого строкового сервітуту №29 від 02.06.2015р. станом на час розгляду справи не проведено.

09 жовтня 2015 року Зборівською міською радою прийнято рішення №1769 "Про внесення змін у попередні рішення Зборівської міської ради", яким внесено зміни в рішення Зборівської міської ради від 26 травня 2015 року №1593, виклавши його в такій редакції: укласти договір особистого строкового сервітуту із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 для обслуговування тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1, терміном на 3 роки; плату за встановлення сервітуту встановити в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; зобов'язати ФОП ОСОБА_2 у місячний термін укласти договір особистого строкового сервітуту та зареєструвати його; приступити до використання земельної ділянки після встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки; - використовувати земельну ділянку тільки за цільовим призначенням; - дотримуватися вимог ст.96 ЗК України".

За змістом статті 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Види права земельного сервітуту визначено у ст.99 ЗК України, в тому числі пп."в" - право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм). Лише на вимогу власника земельної ділянки або землекористувача його право на обмежене користування чужою земельною ділянкою може бути встановлено договором, який укладається з власником земельної ділянки або її володільцем.

Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Суд першої інстанції підставно вказав, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа (власник земельної ділянки чи землекористувач) не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи можливості задовольнити свої потреби іншим способом, ніж як встановлення права користування чужим майном (сервітуту).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2.34 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає його встановлення, в інший спосіб.

Суд першої інстанції підставно встановив, що скаржник не є власником чи землекористувачем суміжних земельних ділянок, не довів, що його потреби щодо розміщення тимчасової споруди, не могли бути задоволені іншим способом, що свідчить про незаконність встановлення останнім земельного сервітуту щодо земельної ділянки площею 180,5 кв.м.. Зазначений висновок по суті скаржник не заперечував.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, при прийнятті рішення №1593 від 26.05.2015р. Зборівська міська рада діяла з порушенням вищезазначених норм чинного законодавства, зокрема положень ст.124 ЗК України, що порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, та принцип конкурентності при передачі земельної ділянки в користування, обмеживши інших суб'єктів підприємницької діяльності, у здійсненні ними права на отримання такої земельної ділянки у користування.

Згідно ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на це, висновок суду про визнання незаконним та скасування рішення Зборівської міської ради №1593 від 26.05.2015р. є підставним. В цій частині судове рішення сторонами не оскаржувалось.

Задовольняючи вимогу про визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №29 від 02.06.2015р., суд першої інстанції виходив того, що положеннями ч.2 ст.402 ЦК України передбачено, що земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.02.2014р. у справі 6-162ц13). Оскільки при підписанні договору особистого строкового сервітуту №29 від 02.06.2015р. сторони дійшли згоди щодо істотних умов такого договору, скріпивши останній своїми підписами, що і є моментом укладення такого договору, підписавши Акт прийому-передачі земельної ділянки до Договору особистого строкового сервітуту від 2 червня 2015 року, а також виконуючи умови договору, суд першої інстанції констатував, що такий договір був укладений не залежно від того, що земельний сервітут підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи, що за договором особистого строкового сервітуту зобов'язання може бути припинено лише на майбутнє, так як неможливо повернути усе одержане за ним, тому господарський суд, визнаючи такий договір недійсним, прийшов до висновку про припинення зобов'язань за ним на майбутнє (п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не відповідає нормам матеріального права.

Так, договір особистого строкового сервітуту, в силу положень статті 210 ЦК України, є вчиненим (укладеним) з моменту його державної реєстрації в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими), зокрема, не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. У пункті 2.13 Постанови Пленуму ВГСУ передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання недійсним, а тим більше на майбутнє, неукладеного договору. У зв'язку із наведеним, в цій частині судове рішення підлягає скасуванню і ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення і одним із способів захисту прав є відновлення становища, яке існувало до порушення.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. У встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення були доведені суду належними доказами.

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.105 ГПК України, суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Зборів, вх. №01-05/5527/15 від 26.11.2015 року задоволити.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 23.10.2015 р. у справі № 921/876/15-г/13 скасувати в частині п. п. 3, 4 резолютивної частини. В цій частині у позові відмовити.

3. В решті рішення господарського суду Тернопільської області від 23.10.2015 р. у справі № 921/876/15-г/13 -залишити без змін.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

5.Матеріали справи скерувати до господарського суду Тернопільської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 21.12.2015 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.