РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2015Справа №910/5053/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства Укртрансгаз

до Дочірнього підприємства Укравтогаз Національної акціонерної компанії Нафтогаз України

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 22.10.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 26.12.2014р.

В судовому засіданні 09 грудня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У березні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 11 500,01 грн., пені в сумі 2 116 грн., 7% штрафу в сумі 805 грн., 3% річних у сумі 1 150,32 грн. та 2 955,50 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Договору купівлі-продажу № 244-К/257/11-К від 15.09.2011 року.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 11 500,01 грн., 2 945,27 грн. інфляційних сум та 3% річних у сумі 1 150,32 грн., а в решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.10.2015 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року скасовано, справу № 910/5053/15-г передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 27.10.2015р. справу № 910/5053/15-г передано судді Цюкалу Ю.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято справу №910/5053/15-г до свого провадження та призначено її розгляд на 18.11.2015р.

18.11.2015р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судове засідання, призначене на 18.11.2015р., представники сторін зявились, надали усні пояснення, відповіли на запитання суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2015р. розгляд справи відкладено на 09.12.2015р.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2011р. між Дочірньою компанією Укртрансгаз Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство Укртрансгаз) (продавець) та Дочірнім підприємством Укравтогаз Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (покупець) укладено договір № 244-К/257/11-К, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобовязується продати, а покупець прийняти та оплатити прокат сортовий гарячекатний відповідно до специфікації, яка є невідємною частиною цього договору.

Згідно з п. 3.2. Договору сторони погодили, що загальна сума договору становить 11 500,01 грн.

Відповідно до п. 3.5. Договору покупець здійснює 100 % оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури.

Пунктами 4.2., 4.4. Договору факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції. Датою поставки товару визнається дата, вказана у накладній про прийняття товару покупцем

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2011р. (п. 9.1. Договору).

На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу продукцію, визначену специфікацією, згідно з видатковою накладною № 15/9/244-К від 27.09.2011 року суму 11 500,01 грн.

Позивач стверджує, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобовязання з оплати вартості поставленої йому позивачем продукції за Договором купівлі-продажу № 244-К/257/11-К від 15.09.2011 року, у звязку з чим просить стягнути з останнього 11 500,01 грн., пені в сумі 2 116 грн., 7% штрафу в сумі 805 грн., 3% річних у сумі 1 150,32 грн. та 2 955,50 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві вказав, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Рахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони домовились в договорі. Рахунок на оплату за договором на адресу відповідача не надходив. Крім того, зазначив, що Поставка продукції відбулась 27.09.2011 року, а отже трьохрічний строк позовної давності за позовними вимогами сплив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

За ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем поставлено відповідачу продукцію, визначену специфікацією, згідно з видатковою накладною № 15/9/244-К від 27.09.2011 року суму 11 500,01 грн., проте останнім вартості зазначеної продукції не оплачено зворотного суду не доведено.

Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок покупця оплатити товар (з огляду на ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги обставини справи, поставку продукції 27.09.2011 року, строк оплати такої продукції згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу настав 27.09.2011 року.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Щодо застосування строку позовної давності про стягнення 11 500,01 грн. основного боргу, суд повідомляє наступне.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Судом встановлено 30.09.2013 року сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків, який підписано ними 14.10.2013р. і яким відповідач визнав заборгованість, в тому числі, за Договором № 244-К/257/11-к від 15.09.2011р., що підтверджується довідками сторін за підписами керівників та головних бухгалтерів останніх.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог про стягнення суми основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат станом на день звернення до суду з позовом (03.03.2015 року) не пропущено, у звязку із перериванням останнього, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає відхиленню.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що строк оплати вартості поставленої продукції настав, доказів оплати зазначеної продукції станом на день розгляду справи відповідачем не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованість за Договором купівлі-продажу № 244-К/257/11-К від 15.09.2011 року в розмірі 11 500,01 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 1 150,32 грн. 3% річних та 2 955,50 грн. інфляційних втрат, суд повідомляє наступне.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

В зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, у позивача виникло право на нарахування 3% річних, інфляційних втрат.

При цьому, суд зазначає, що у п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Господарський суд зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п.1.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку, що переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Здійснивши перерахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню за період прострочення з 03.10.2011 року (початок нарахування визначено позивачем) по 27.09.2014 року (останній день до закінчення строку позовної давності до вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат) в розмірі 1 940,46 грн. інфляційних втрат та 1 031,22 грн. 3% річних.

Крім вказаної суми боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 2 116,00 грн. за період з 03.02.2014 р. по 02.02.2015 р. та 7 % штрафу в сумі 805,00 грн.

У силу ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Нормами ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Суд приймає до уваги, що сторони у справі є суб'єктами господарювання, що належать до державного сектора економіки, але за змістом ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України цією нормою передбачено застосування штрафних санкцій до порушень негрошових зобов'язань, а тому суд вважає необґрунтованим нарахування позивачем пені і штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки в даному випадку має місце порушення грошового зобов'язання.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Укравтогаз Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства Укртрансгаз (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ідентифікаційний код 30019801), грошові кошти: 11 500,01 грн. (одинадцять тисяч пятсот гривень 01 копійка) основного боргу, 1 940,46 грн. (одна тисяча девятсот сорок гривень 46 копійок) інфляційних втрат, 1 031,22 грн. (одна тисяча тридцять одна гривня 22 копійки) 3% річних та 1 427,21 грн. (одна тисяча чотириста двадцять сім гривень 21 копійка) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 14.12.2015р.

Суддя Ю.В. Цюкало