РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2015Справа №910/27384/15

За позовомСпільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю
ДоПублічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал»
Провизнання недійсним договору
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Мороз І.В. - дов. № 05-11/109 від 04.11.2015 р.

від відповідача-2: Вабіщевич Т.В. - дов. № б/н від 25.09.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Спільне українсько-німецьке підприємство "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Петрокоммерц-Україна" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Централ Капітал" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги (договір цесії) від 24.07.2015 року.

Ухвалою суду від 26.10.2015 року було порушено провадження по справі № 910/27384/15 та призначено справу до розгляду на 13.11.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2015 року розгляд справи № 910/27384/15 відкладено на 23.11.2015 року.

Представником позивача 19.11.2015 року через канцелярію суду подано додаткові пояснення.

Також, представником позивача 23.11.2015 року через канцелярію суду подано клопотання про надання додаткового строку для виконання ухвали, витребування доказів та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

У судовому засіданні представник відповідача - 1 надав суду документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник відповідача - 1 надав суду усні пояснення по суті справи, в яких заперечив проти задоволення клопотань позивача.

Представник відповідача - 2 заперечив проти задоволення клопотань позивача.

Клопотання про витребування доказів судом розглянуто та задоволено у частині витребування оригіналу оскаржуваного договору відступлення права вимоги від 24.07.2015 року .

Представник позивача надав суду усні пояснення стосовно поданого через відділ канцелярії суду клопотання про залучення третьої особи, у судовому засіданні клопотання підтримав.

Представник відповідача - 2 та відповідача - 1 заперечили проти задоволення клопотання позивача про залучення третьої особи.

Клопотання про залучення третьої особи судом відхилено.

У зв'язку з необхідністю витребування для огляду у судовому засіданні оригіналу оскаржуваного договору, суд відклав розгляд справи на 30.11.2015 року.

Представник позивача в судове засідання 30.11.2015 року не з'явився, проте 30.11.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 30.11.2015 року представники відповідача-1,2 надали усні пояснення щодо клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, суд відклав розгляд справи до 11.12.2015 р.

Представник позивача у судове засідання 11.12.2015 р. не з'явився, проте 09.12.2015 р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-1 надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи заперечує.

Представник відповідача-2 надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи заперечує.

Розглянувши дане клопотання, суд його відхиляє з тих підстав, що відсутність в матеріалах справи відповіді Нацкомфінпослуг не є перешкодою для розгляду справи.

Представники відповідачів-1,2 у судовому засіданні 11.12.2015 р. надали усні пояснення по спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 11.12.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів-1,2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.11.2011 р. між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» та Спільним українсько-німецьким підприємством "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю було укладено договір № 041-11-11 (з усіма додатковими угодами до кредитного договору) за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі, що не перевищує суму кредиту в порядку та на умовах, які встановлені у розділі І та Розділі ІІ договору, а позичальник зобов'язується належним чином використати та повернути банку отриманий кредит, а також сплатити відповідні проценти і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені в договорі.

24 липня 2015р. між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна», як цедент, та «Фінансова компанія «Централ Капітал», як цесіонарій, було укладено договір про відступлення права вимоги (договір цесії) за кредитними договорами № 041-11-11 та № 043-11-11 від 29.11.2011 р.

Відповідно до п. 1.1. цедент передає (відступає) цесіонарію свої права вимоги до Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю за кредитними договорами № 041-11-11 від 29.11.2011 р. та № 043-11-11 від 29.11.2011 р., а цесііонарій набуває приймає (набуває) права вимоги за основними договорами та зобов'язується сплатити ціну прав вимоги за цим договором.

Підпунктом 1.2 договору визначено, що за основними договорами відступаються наступні права:

- право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредитів відповідно до основних договорів;

- право вимоги сплати процентів за користування кредитами в розмірі, встановленому основним договором, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення;

- право вимоги сплати комісій та інших обов'язкових платежів у розмірі, встановленому основними договором, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення;

- право вимоги сплати неустойки (пені. штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржниками зобов'язань за основним договором.

Право вимоги за зобов'язаннями боржника , визначеними основними договорами, в іноземній валюті, відступаються в розмірі еквівалентному національній валюті за офіційним курсом НБУ на день укладення даного договору.

Згідно з п.п. 3.1.4. п. 3.1. договору, за домовленістю сторін ціна прав вимоги за цим договором на дату укладання договору, відносно Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю становить 20 809 437,81 грн.

Умовами п. 6.2 договору встановлено, що цей договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

В обґрунтування позовних вимог позивачем у позовній заяві та додатково наданих поясненнях зазначено про те, що він є боржником у зобов'язанні, право вимоги за яким відступлено згідно спірного договору. Відповідач-2, як фінансова установа, згідно статуту має право на здійснення наступних послуг: поручительств, позик, послуг з факторингу, гарантій, фінансових кредитів за рахунок власних коштів, послуг з фінансового лізингу, залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення. Разом з тим, договір про здійснення кредитування згідно з визначенням наданим у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є договором фінансового кредиту, тобто іншою фінансовою послугою не вказаною у статуті товариства, крім того відповідач-2 не має право укладати договори про відступлення права вимоги, оскільки має право укладати виключно договори факторингу.

Таким чином, позивач вважає, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір цесії, за яким відповідач отримав права вимоги, вчинений за межами правосуб'єктності останнього та з порушенням вимог чинного законодавства в частині встановлених обмежень для фінансових установ, оскільки відповідач-2, як фінансова установа, зобов'язана займатись виключно наданням фінансових послуг, зазначених в його додатку та Свідоцтві про реєстрацію фінансової установи.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокомерц-Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 24.07.2015 р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокомерц-Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ капітал».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст.ст. 42, 43 Господарського кодексу України (п.п.1, 2, 3) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Особливості здійснення окремих видів підприємницької діяльності встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Статтею 6 Господарського кодексу України встановлені загальні принципи господарювання: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

Статтею 14 Господарського кодексу України визначає порядок ліцензування, патентування та квотування у господарській діяльності, який є засобом державного регулювання у сфері господарювання, спрямованим на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів, виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених у статті 6 цього Кодексу. Відносини, пов'язані з ліцензуванням видів господарської діяльності, регулюються законом.

Відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Відповідно до частини першої статті 72 ГК України підприємства в Україні здійснюють свою діяльність відповідно до вимог статей 62-71 цього Кодексу, якщо інше щодо підприємств окремих видів не передбачено цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Так, згідно із частиною третьою статті 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Частиною четвертою статті 57 цього Кодексу встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Крім того, згідно із частиною першою статті 207 вищезазначеного Кодексу господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Цивільний кодекс України закріплює універсальну правоздатність юридичної особи - здатність мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і

фізична особа.

Поряд з цим статтею 91 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що господарські товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Враховуючи вищевикладене підприємство здійснює свою господарську діяльність відповідно до його мети і предмету діяльності, вказаними у статуті. Водночас можливе виникнення інших прав та обов'язків, прямо не передбачених статутом, але при умові,

якщо вони не суперечать чинному законодавству і цілям діяльності цього підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону; фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

За визначенням термінів, які вживаються у законі:

- фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент (п. 3 ст. 1);

- фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів (п. 4 ст. 1);

- фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ст. 1).

За оспорюваним правочином (відступлення права вимоги) відбулася заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з кредитного договору, а не сторін кредитного договору; при укладанні договору щодо відступлення права вимоги, відповідач-2 не здійснює діяльності з надання фінансового кредиту, оскільки не надає коштів у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Крім того умовами оспорюваного договору (п.п. 2, 3, 7) визначений розмір простроченої заборгованості за якою переходить право вимоги.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що у статуті відповідача-2 не передбачено такого виду фінансових послуг, як надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, не свідчить про суперечність договору від 24.07.2015 р. про відступлення права вимоги (договору цесії) за кредитними договорами актам цивільного законодавства та не підтверджує його укладення за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Крім того, умовами пунктів 2.2.5 кредитних договорів № 041-11-11 від 29.11.2011 р. та № 043-11-11 від 29.11.2011 р. було передбачено право банку відступати свої права, що виникли з договору чи у зв'язку з договором іншим особам та повідомляти такій особі інформацію про позичальника і його діяльність та передавати документи, що стосуються позичальника і його діяльності.

Оскільки, кредитні договори № 041-11-11 від 29.11.2011 р. та № 043-11-11 від 29.11.2011 р., укладені між позивачем та відповідачем-1, містять умови про допустимість заміни кредитора без згоди боржника в зобов'язанні, що виникає на підставі цього договору, і положення Цивільного кодексу України також не передбачають обов'язкової згоди боржника на заміну кредитора в основному зобов'язанні, позивач не є стороною спірного договору, а відтак не є особою, право якої порушене укладенням зазначеного правочину між відповідачами.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 24.07.2015 р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокомерц-Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ капітал».

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

16.12.2015 р.

Суддя О.М. Спичак