РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015Справа № 910/25735/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Асма-Крим»

до Київської міської ради

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача: Журавель Р.О. (представник за довіреністю), Михальчук О.А. (директор);

від відповідача: Рог О.В. (представник за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Асма-Крим» звернулось до суду з позовом до Київської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення Київської міської ради від 21.05.2015 №558/1422 «Про відмову у поновлені договору оренди земельної ділянки та скасування рішення Київської міської ради від 13.11.2013 №640/10128 «Про поновлення ТОВ «Асма-Крим» договору оренди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування існуючого адміністративно-офісного будинку і для будівництва готельно-житлового комплексу з об'єктами громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Львівській, 18 (літ.Б) у Святошинському районі м. Києва та надання ділянці статусу скверу» та зобов'язання відповідача вчинити дії щодо підписання додаткової угоди (договору) про поновлення договору земельної ділянки від 18.10.20017 №75-6-00363.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21.05.2015 відповідачем прийнято оспорюване рішення, яким відмовлено позивачу у поновленні договору оренди земельної ділянки від 18.10.2007 № 75-6-00363, площею 1,1581 га для експлуатації та обслуговування існуючого адміністративно-офісного будинку і для будівництва готельно-житлового комплексу з об'єктами громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Львівській, 18 (літ.Б) у Святошинському районі м. Києва, скасовано рішення Київської міської ради від 13.11.2013 №640/10128 та визнано таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 14.06.2007 №870/1531 про передачу позивачу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування існуючого адміністративно-офісного будинку і для будівництва готельно-житлового комплексу з об'єктами громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Львівській, 18 (літ.Б) у Святошинському районі м. Києва.

Вказане рішення позивач вважає незаконним, оскільки рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 № 640/10128 позивачу поновлено договір оренди земельної ділянки, тому відмова у поновленні того ж договору оренди у 2015 році є неможливою, так як з вказаного питання вже прийнято рішення, а згідно положень чинного законодавства відмовити у поновленні договору оренди можливо лише до прийняття відповідно рішення щодо поновлення договору оренди.

Також вказав, що рішення відповідача від 13.11.2013 № 640/10128 та від 14.06.2007 № 870/1531 є ненормативним актом одноразового застосування, вказані рішення виконані, про що свідчить укладення договору оренди земельної ділянки від 18.10.2007 № 75-6-00363 і скасування вказаних рішень після їх виконання є неможливим. Зазначив, що вказане суперечить рішенню Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009.

Крім того позивач вказав, що ТОВ «Асма-Крим» не отримувало жодних актів перевірки від Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради та від самої Київської міської ради щодо порушення земельного законодавства, у тому числі і на підставі численних звернень громадян.

Позивачем було виконано всі вимоги щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, зокрема повідомлено відповідача (орендодавця) про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, а орендодавець не заперечував проти такого поновлення, про що свідчить рішення відповідача від 13.11.2013 №640/10128.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував, вказавши, що спірне рішення відповідає вимогам закону, оскільки вказане рішення прийняте компетентним органом в спосіб, визначений законодавством. При прийнятті вказаного рішення відповідач керувався Законами України «Про місцеве самоврядування», «Про столицю України - місто-герой Київ» , ст..9 Земельного кодексу, ст. 188 ГК України, ст. 416 ЦК України та зважаючи на чисельні скарги мешканців м. Києва щодо недоцільності забудови земельної ділянки із зеленими насадженнями на вул. Львівській, 18.

Крім того вказав, що норми чинного законодавства не містять заборони для сторін договору оренди земельної ділянки передбачити випадки розірвання договору в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку.

Також вказав, що вимога позивача щодо підписання додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки не є належним способом захисту порушених прав, оскільки порядок поновлення договорів земельних ділянок регламентовано статтею 33 Закону України «Про оренду землі» і вказана позовна вимога не відповідає нормам цього закону.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Рішенням Київської міської ради від 14.06.2007 №870/1531 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передання в короткострокову оренду на 5 років земельної ділянки ТОВ «Асма-Крим», площею 1,16 га для експлуатації та обслуговування існуючого адміністративно-офісного будинку і для будівництва готельно-житлового комплексу з об'єктами громадського призначення та підземним паркінгом на вул.Львівській, 18 (літ.Б) у Святошинському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв'язку з переходом права власності на будинок (договір купівлі-продажу від 25.06.2003 №5321).

Пунктом 3.1 рішення позивача зобов'язано виконувати обв'язки землекористувача відповідно до вимог ст.96 Земельного кодексу України.

На підставі вказаного рішення 11.10.2007 між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Асма-Крим» у (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.1.1 якого орендодавець за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (об'єкт оренди).

Згідно п.2.1 договору оренди об'єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - вул.. Львівська, 18 (літ.Б) у Святошинському районі м. Києва, розмір 11581 кв.м. Цільове призначення земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування існуючого адміністративно-офісного будинку для будівництва готельно-житлового комплексу з об'єктами громадського призначення з підземним паркінгом. Кадастровий номер - :75:179:0037.

Згідно п.3.1 договору вказаний договір укладається на 5 років.

Пунктом 8.4 договору встановлено обов'язки орендаря земельної ділянки, зокрема завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через 3 роки з моменту державної реєстрації договору, використовувати земельну ділянку відповідно д її цільового призначення та своєчасно вносити орендну плату.

Відповідно до п.11.3-.11.4 договору вказаний договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, або договір припиняється шляхом розірвання за взаємною згодою сторін, за рішенням суду, в порядку, встановленому законом; в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця, зокрема у разі порушення строків завершення забудови ділянки, встановленого п.8.4 договору. Договір може бути достроково розірваний у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов'язків, визначених у пунктах 5.1 та 8.4 договору (п.11.6).

Укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки зареєстровано Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 18.10.2007.

Відповідно до акта приймання-передачі земельної ділянки від 18.10.2007 відповідач передав, а позивач прийняв у своє володіння і користування земельну ділянку.

Рішенням Київської міської ради від 03.11.2013 № 640/10128 позивачу - ТОВ «Асма-Крим» поновлено на 5 років договір оренди спірної земельної ділянки та зобов'язано ТОВ «Асма-Крим» у місячний термін надати до департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) документи, визначені законодавством для укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 18.10.2007 №75-6-00363.

Рішенням Київської міської ради від 21.05.2015 № 558/1422 відмовлено ТОВ «Асма-Крим» у поновленні договору оренди земельної ділянки від 18.10.2007 №75-6-00363, площею 1,1581 га, укладеного між Київською міською радою та позивачем для експлуатації та обслуговування існуючого адміністративно-офісного будинку і для будівництва готельно-житлового комплексу з об'єктами громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Львівській, 18 (літ.Б) у Святошинському районі м. Києва. Скасовано рішення Київської міської ради від 13.11.2013 № 60/10128 про поновлення вказаного договору оренди на 5 років. Визнано таким, що втратило чинність, рішення Київської міської ради від 14.06.2007 № 870/1531 про передачу позивачу спірної земельної ділянки в користування. Також вказаним рішенням зобов'язано виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) вчинити відповідні дії для зняття спірного договору з реєстрації та доручено Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища КМДА в місячний термін підготувати та подати на розгляд постійної комісії КМР з питань екологічної політики проект рішення про надання вказаній земельній ділянці статусу скверу.

Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено право власника в судовому порядку визнавати незаконним та скасовувати правові акти органу місцевого самоврядування, які не відповідають законові та порушують права власника; відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України в порядку положень глави 29 цього Кодексу захищаються також права особи, що має речове право на чуже майно, в тому числі і від власника майна. Вказана норма кореспондує також статті 21 Цивільного кодексу України, за якою суд визнає незаконним та скасовує правові акти індивідуальної дії та нормативно-правові акти, видані, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо вони суперечать актам цивільного законодавства та порушують цивільні права або інтереси.

Положення наведених статей стосуються виданих органами місцевого самоврядування правових актів, тобто, актів, що встановлюють юридичні права та обов'язки особи, при цьому підставами для їх скасування є суперечність чинному законодавству та порушення цивільних прав та інтересів особи через прийняття таких актів.

За статтею 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. За статтею 13 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, здійснюють від імені Українського народу права власника щодо об'єктів права власності Українського народу, в тому числі щодо землі, яка знаходиться в межах території України.

Відповідно до статей 140, 143 та 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відтак, з аналізу наведених правових норм вбачається, що реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі земельних відносин, Київська міська рада зобов'язана діяти виключно в межах наданих їй повноважень та в інтересах її територіальної громади, дотримуючись приписів законодавства України у своїй діяльності.

Водночас, виходячи зі змісту статті 93 Земельного кодексу України, статей 762, 792 Цивільного кодексу України, статей 13 та 21 Закону України "Про оренду землі" правовідносини щодо оренди земельної ділянки передбачають передачу орендарю земельної ділянки у володіння та користування на певний строк для її використання відповідно до умов договору та положень земельного законодавства; в силу статей 177, 181, 373, 374 Цивільного кодексу України земельна ділянка (як індивідуалізований об'єкт, що має ознаки у вигляді кадастрового номеру, площі, меж) є об'єктом права власності територіальної громади, а правомочності щодо володіння та користування орендованою земельною ділянкою, як і правомочність розпорядження, є складовими права власності територіальної громади щодо земельної ділянки.

Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України територіальні громади є учасниками цивільних відносин, діючи у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набуваючи та здійснюючи цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (статті 169 та 172 Цивільного кодексу України).

Цивільні права та обов'язки виникають (змінюються та припиняються) із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, із договорів та інших правочинів, що являють собою дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків; цивільні права та обов'язки можуть виникати (змінюватися, припинятися) безпосередньо з актів органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором; разом з тим, за частиною 3 наведеної статті у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 9 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема розпорядження землями територіальної громади міста, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.416 ЦК України право користування земельною ділянкою для забудови припиняється, в тому числі, у разі спливу строку права користування та невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд. Право користування земельною ділянкою для забудови може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, наведене вище правове регулювання не містить заборони для сторін договору оренди земельної ділянки передбачити випадки припинення права користування земельною ділянкою в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника відповідача спірне рішення було прийнято Київською міською радою на підставі ст.9 Земельного кодексу, ст..416 ЦК України та у зв'язку численними скаргами мешканців міста Києва щодо недоцільності забудови земельної ділянки із зеленими насадженнями.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач, діючи в межах своєї компетенції, у спосіб, визначений законом, представляючи інтереси місцевої територіальної громади, правомірно прийняв рішення щодо припинення користування земельною ділянкою позивачем.

Крім того, суд зазначає, що згідно пояснень представника відповідача, позивачем не виконувались умови договору, зокрема п.8.4, згідно якого забудова ділянки мала завершитись впродовж трьох років з часу реєстрації вказаного договору, що відповідно до положень договору може бути самостійною підставою для розірвання договору.

Щодо неможливості відповідача скасовувати свої попередні рішення суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст.33 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час прийняття відповідачем рішення від 13.11.2013 про поновлення договору оренди, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Отже, нормами чинного законодавства встановлено, що поновлення договору оренди земельної ділянки після закінчення строку його дії може буди здійснено лише за умови належного виконання орендарем своїх зобов'язань за договором та відповідного звернення орендаря до орендодавця, який шляхом прийняття відповідного рішення може поновити договір оренди земельної ділянки. Поновлення договору оренди оформлюється підписанням відповідної угоди між сторонами. Крім того нормами вказаної статті передбачено автоматичне поновлення договору без прийняття відповідно рішення, шляхом підписання відповідної додаткової угоди.

Таким чином, обов'язковою умовою поновлення договору оренди земельної ділянки є підписання між сторонами відповідної угоди про поновлення договору.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивач, 02.10.2012, звертався до відповідач з заявою про поновлення договору оренди земельної ділянки від 18.10.2007, на строк 5 років.

Рішенням від 13.11.2013 №640/10128 позивачу поновлено на 5 років договір оренди земельної ділянки та зобов'язано позивача у місячний термін надати документи, визначені законодавством для укладення додаткового договору про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, додаткова угода про поновлення договору оренди, обов'язковість укладення якої встановлено нормами чинного законодавства, між сторонами підписано не було.

Таким чином, рішення Київської міської ради від 13.11.2013 № 640/10128 не є виконаним, а договір не є поновленим, оскільки наявність лише самого рішення про поновлення договору не означає безумовне поновлення вказаного договору.

При цьому суд зазначає, що автоматичного поновлення договору оренди у відповідності до положень ст.33 Закону України «Про оренду землі» у даному випадку не відбулося, оскільки між сторонами існували перемовини щодо поновлення договору, та умовами самого договору (п.16.7) передбачено обов'язок орендаря звернутися до орендодавця із відповідною заявою.

Отже, враховуючи, що спірний договір оренди не є поновленим та припинив свою дію 11.12.2012, рішення відповідача від 21.05.2015 про відмову у поновленні вказаного договору оренди є правомірним та відповідає вимогам закону, оскільки розірвання договору, який припинив свою діє є неможливим.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив, що у аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що оскільки після прийняття рішення від 13.11.2013 про поновлення договору оренди, між сторонами не було укладено додаткової угоди про поновлення договору, відповідно договір не було поновлено, вказане рішення відповідача виконано не було, відтак на підставі приписів цих рішень не виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, за відсутності укладеної між сторонами угоди про поновлення договору оренди, укладення якої має бути здійснено у місячний термін після прийняття такого рішення та припинення у зв'язку з цим дії договору оренди, скасування невиконаного сторонами рішення відповідача по поновлення договору не порушує прав та законних інтересів позивача.

Також, судом не встановлено порушення прав позивача у зв'язку з визнанням спірним рішенням відповідача таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 14.06.2007 про передачу позивачу земельної ділянки у користування, оскільки вказане рішення виконано сторонами, договір оренди укладений. Жодних наслідків визнання вказаного рішення таким, що втратило чинність для позивача не тягне.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання нечинним та скасування рішення Київської міської ради від 21.05.2015 № 558/1422.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача вчинити дії щодо підписання додаткової угоди по поновлення договору оренди, оскільки як рішенням відповідача так і нормами ст..33 Закону України «Про оренду землі» саме на позивача покладено обов'язок надання відповідачу проекту додаткової угоди та всіх необхідних документів. Проте позивачем не надано належних доказів виконання ним вказаних вимог закону та рішення, як не надано доказів безпідставного ухилення чи зволікання відповідача щодо підписання такої угоди.

Крім того, судом не приймаються до уваги посилання позивача, як на підставу невідповідності спірного рішення вимогам закону, на правовий висновок Управління правового забезпечення діяльності Київської міської ради від 27.03.2015 №08/230-743, яким Київську міську раду проінформовано про невідповідність окремих положень проекту рішення вимогам законодавства, оскільки вказаний висновок носить рекомендаційних характер, та є частиною процесу підготовки текстів рішень відповідача перед їх прийняттям. Крім того, позивачем не надано доказів того, що саме текст спірного рішення надавався на розгляд Управління правового забезпечення діяльності КМР, та що у вказаний текст проекту рішення після отримання висновку не вносилось змін та правок.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Витрати по сплаті судового збору, на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Я.В. Маринченко