ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р.Справа № 922/6091/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Пустоваловій І.С.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Благодатне" , с. Благодатне 3-я особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство Аграрної політики та продовольства України, м. Київ
до 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія", м. Харків , 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридично-консалтингова компанія "ОСОБА_1 груп", м. Київ
про визнання недійсним договору
за участю представників:

Представник позивача - ОСОБА_2, за довіреністю від 11.10.2015 (після перерви не з'явився)

представник 1-го відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю №24/11/15 від 24.11.2015

представник 2-го відповідача - не з"явився

представник 3-ї особи - ОСОБА_4, за довіреністю від 26.10.2015 (після перерви не з"явився)

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2015 року Державне підприємство "Благодатне" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" (перший відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридично - консалтингова компанія "ОСОБА_1 груп" (другий відповідач), в якому просить суд визнати недійсним договір №3 уступки права вимоги, укладений 11 вересня 2015 року між відповідачами.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що спірний договір суперечить положенням ст. 1077-1079 Цивільного кодексу України, і є недійсним з моменту його вчинення, а, отже, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, та припиняє можливість настання передбачених ним прав та обов'язків сторін на майбутнє.

Ухвалою суду від 19 листопада 2015 року було порушено провадження по справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство Аграрної політики та продовольства України та призначено її розгляд на 02 грудня 2015 року.

Розгляд справи було відкладено на 16 грудня 2015 року.

Другим відповідачем були надані пояснення щодо позовних вимог (вх. №10163 від 15.12.2015) відповідно до яких він заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні.

Вказані пояснення та додані до них документи були долучені судом до матеріалів справи.

Третьою особою 16 грудня 2015 року надані пояснення по справі (вх. №50214), які досліджені судом, та долучені до матеріалів справи з доданими до них документами.

В судовому засіданні, яке розпочалося 16 грудня 2015 року було оголошено перерву до 21 грудня 2015 року для дослідження наданих сторонами доказів та вирішення спору по суті.

Представник позивача в попередніх судових засіданнях вимоги підтримував, просив задовольнити в повному обсязі. Після перерви, в судове засідання не з'явився.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився.

Перший відповідач відзив на позовну заяву не надав. Надав суду документи для залучення до матеріалів справи згідно заяви від 16.12.2015 за вх. 50419.

Надані 1-м відповідачем були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Представник першого відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечував.

Представник другого відповідача в попередніх судових засіданнях проти позову заперечував. Після перерви, в судове засідання не з'явився.

Норми ст.22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін, які надавали пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору уступки права вимоги № 3 від 11 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" та ТОВ «ЮРИДИЧНО-КОНСАЛТІНГОВА КОМПАНІЯ «СТРАТЕГ ГРУП».

Позивач вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а правовідносини за ним повинні регулюватися нормами ст. 350 Господарського кодексу України та ст. 1077 Цивільного кодексу України. Тому позивач вважає, що даний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Дослідивши надані суду докази, суд не може погодитись с такою позицією позивача виходячи з наступного.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 31 серпня 2015 року справі №922/4832/15 було прийнято заяву ТОВ "АТД "Українська генетична компанія" та сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Петровського" про порушення справи про банкрутство ДП «Благодатне» до розгляду.

Як вбачається з наявних матеріалів, після прийняття до розгляду заяви про порушення справи про банкрутство ДП Благодатне» між ТОВ "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" та ТОВ ЮРИДИЧНО-КОНСАЛТІНГОВА КОМПАНІЯ «СТРАТЕГ ГРУП» 11 вересня 2015 року було укладено договори уступки права вимоги №1, № 2, № 3.

Боржник ДП «Благодатне» був повідомлений новим кредитором про укладання цих договорів належним чином, цінним листом з описом вкладення.

Згідно договору уступки права вимоги № 3 від 11 вересня 2015 року Цедент передав Цесіонарієві, а Цесіонарій набув право вимоги, належне Цедентові, і став новим кредитором за Договором поставки № 298 від 26 серпня 2009 року укладеним між Цедентом, "Агроторговельний Дім "Українська генетична компанія" Товариством з обмеженою відповідальністю і Державним Підприємством "Благодатне" (Боржник). За даним договором Боржник - ДП «Благодатне» повинно сплатити на користь ТОВ "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" 7000,00 грн. основного боргу. Крім того Цесіонарій набуває право нарахування та стягнення з боржника в подальшому усіх штрафних та фінансових санкцій за вищезазначеним договором поставки № 298 від 26 серпня 2009 року.

Безспірність заборгованості за цим договором підтверджується Рішенням господарського суду Харківської області від 19 січня 2012 року у справі № 5023/10117/11.

Також, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає новим кредитором стосовно стягнення боргу понесених судових витрат у сумі 1411,50 гривень, який виник на підставі Рішення господарського суду Харківської області від 19 січня 2012 року у справі № 5023/10117/11. До нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав.

Крім того, ДП «Благодатне» в своєму листі №27/07 від 27.07.2015 року до "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" ТОВ, надало свою згоду на передачу усіх прав та обов'язків "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" ТОВ за договором купівлі-продажу № 348 від 28.09.2009 року, договором купівлі-продажу № 368 від 28.09.2009 року, договором поставки № 298 від 26.08.2009 року третім особам.

Таким чином, до ТОВ «ЮРИДИЧНО-КОНСАЛТІНГОВА КОМПАНІЯ «СТРАТЕГ ГРУП» перейшло право вимоги, кредитора "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" ТОВ до Державного підприємства "Благодатне" за Договором поставки № 298 від 26 серпня 2009 року укладеним між Цедентом, "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" Товариством з обмеженою відповідальністю і Державним Підприємством "Благодатне".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.09.2015 року, у справі №922/4832/15 здійснена заміна ініціюючого кредитора ТОВ "АТД "Українська генетична компанія" на ТОВ "Юридично-консалтингова компанія "Стратег-Груп".

Крім того, як вбачається з ухвали суду, в судових засіданнях по даній справі 21.09.2015 року та 12.10.2015 року були присутні представники боржника які були повідомлені судом, що відбулась заміна кредитора. Також, суд направляв боржнику ухвали від 21.09.2015 року та від 12.10.2015 року з яких вбачалось, що відбулась заміна кредитора.

Боржник, ДП «Благодатне», ухвалу суду від 21.09.2015 року, про заміну кредитора, не оскаржувало і таким чином погодилось з заміною кредитора.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.12.2015 року, у справі №5023/10117/11, також, здійснена заміна стягувача ТОВ "АТД "Українська генетична компанія" на ТОВ "Юридично-консалтингова компанія "Стратег-Груп".

У спірному договорі уступки права вимоги № 3 від 11 вересня 2015 року сторони чітко зазначили, що укладають його керуючись нормами ст. 512-519 ЦК України.

Уступка права вимоги це двосторонній оплатний/безоплатний абстрактний розпорядчий правочин, який носить самостійний характер, укладається між первісним та новим кредитором і передбачає перехід до останнього зобов'язальних прав вимоги.

Суд зазначає, що законодавством не передбачено принципових обмежень щодо можливості відступлення права вимоги після винесення судового рішення про стягнення боргу на користь первісного кредитора. Винесення судового рішення не впливає на зміст зобов'язання і не змінює його природи. В даному випадку уступка права вимоги була підставою процесуального правонаступництва.

Крім того, спірний договір, за яким виник борг ДП «Благодатне» перед "АТД "Українська генетична компанія" ТОВ не містить заборони на відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема, договори, інші правочини та рішення суду.

Передача права вимоги (цесія) являє собою заміну кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за угодою (ч. 1 ст. 512 ЦКУ). За підсумками укладання угоди новий кредитор одержує всі права першого кредитора у зобов'язанні, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦКУ). Договори відступлення права вимоги можна охарактеризувати зокрема як, договори купівлі-продажу, міни, дарування права вимоги тощо. Суди переважно кваліфікують договори відступлення права вимоги як договори купівлі-продажу права вимоги (інформаційний лист ВАС України від 11.12.2013 р. № 1713/12/13-13, в якому адміністративним судам було запропоновано керуватися постановою ВАС України від 19.11.2013 р. № КУ800/17433/13 у справі № 2а-7912/12/1370). У даному рішенні було відзначено, що право вимоги як майновий об'єкт цілком відповідає законодавчо встановленим критеріям, що використовуються для позначення поняття активу. Такий об'єкт виникає в результаті минулих подій, а від його використання очікується вигода у вигляді його погашення коштами чи в інший спосіб.

У бухгалтерському обліку оборотні активи визначені як кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців з дати балансу (п. З розділу І НП(С)БО 1). При цьому дебіторська заборгованість визнається різновидом оборотних активів.

На основі викладеного ВАС України дійшов висновку, що дебіторська заборгованість (а отже, і право вимоги як еквівалент поняття "дебіторська заборгованість") для цілей оподаткування є оборотним активом, тобто товаром.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, суд виходить з наступного.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Договори відступлення права вимоги і факторингу важливо розмежувати, оскільки факторинг відноситься до фінансових послуг (п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону № 2664), які можуть надавати лише банки чи юридичні особи, які є фінансовими установами (ч. З ст. 1079 ЦКУ).

Договір факторингу можна охарактеризувати з правової позиції, як комплексний договір, елементом якого є цесія (відступлення права вимоги), або як симбіоз кредитного договору (фінансування) і договору про надання послуг.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, між сторонами договору не було домовленості про надання фінансових послуг. Спірний договір носить ознаки договору купівлі-продажу права вимоги.

Згідно із частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За положеннями пункту 1 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься й вимога вчинення правочину у формі, встановленій законом (стаття 203 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Під час розгляду даного позову, судом не встановлено наявності підстав, для визнання недійсним спірного договору, у зв"язку з чим, суд визнав позовні вимоги ннеобгрунтованими, такими, що не підтверджуються наданими суду доказами та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1218,00 грн., покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 3, 6, 11, 203, 205, 215, 218, 509, 512-519, 628, 1077, 1079 Цивільного кодексу України , статтею 350 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Державного підприємства "Благодатне" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" відмовити повністю.

В позові Державного підприємства "Благодатне" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридично - консалтингова компанія "ОСОБА_1 груп" відмовити повністю.

Повне рішення складено 22.12.2015 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя ОСОБА_1

(справа №922/6091/15)