ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.12.15р. Справа № 904/9766/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Євраз ОСОБА_1" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпрообленерго" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення збитків у розмірі 135 977 грн. 27 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - головний юрисконсульт (довіреність № 1587 від 25.05.2015)

від відповідача: ОСОБА_3 - начальник відділу (довіреність № 341/1001 від 01.09.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Євраз ОСОБА_1" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК "Дніпрообленерго" (далі - відповідач), в якій просить суд стягнути збитки у розмірі 135 977 грн. 27 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Між позивачем та відповідачем укладений договір про постачання електричної енергії ВАТ "ЕК "Дніпрообленерго" для споживачів Дніпропетровської області № 108/05-ц/1613 (37ц), відповідно до умов якого відповідач постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує відповідачу її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами договору, додатками та додатковими угодами до нього.

В період з листопада 2012 року по жовтень 2014 року відповідачем періодично складалися акти з контролю електричної потужності, якими були встановлені перевищення договірної величини потужності. На підставі цих актів відповідачем складалися податкові накладні, в яких в розділі "Номенклатура товарів/послуг продавця" зазначено - "перевищення договірної величини споживання електричної потужності". При цьому, у двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності, включено відповідачем до бази оподаткування податком на додану вартість. Всього, за період з листопада 2012 року по жовтень 2014 року виставлена відповідачем сума перевищення договірної величини споживання електричної потужності склала 815 863 грн. 67 коп., в тому числі ПДВ - 135 977 грн. 27 коп., яка сплачена позивачем на користь відповідача у повному обсязі.

При цьому, в силу законодавчих положень до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.

Отже, двократна вартість за перевищення договірної потужності не підлягає включенню до податкової бази з податку на додану вартість, оскільки є штрафною санкцією.

Враховуючи той факт, що суми штрафних санкцій у відповідності до вимог Податкового кодексу України не є базою оподаткування податком на додану вартість, відповідач безпідставно здійснив нарахування податку на додану вартість на суми перевищення договірної величини споживання електричної потужності, що зумовило збільшення розміру відповідальності позивача на суму нарахованого ПДВ, а саме: на 135 977 грн. 27 коп. Отже, в цій частині позивачу було завдані збитки у вигляді зайвої сплати грошових коштів підприємства на сплату податку на додану вартість, нарахованого на суму перевищення договірної величини споживання електричної потужності, які він і просить стягнути з відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 07.12.2015.

Від відповідача надійшов відзив на позов (вх.суду 80323/15 від 07.12.2015), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що заявлена до стягнення сума не є збитками в розумінні норм статей 22 Цивільного кодексу України та статей 224 та 225 Господарського кодексу України, крім того, відповідач у відзиві звертає увагу на те, що спірна сума сплачена до Державного бюджету України, а відповідач лише виконував функції з перерахування цих коштів.

У судове засідання 07.12.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так, у судовому засіданні 07.12.2015 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представником відповідача у судовому засіданні 07.12.2015 було викладено зміст відзиву на позов, у зв'язку з доводами якого він просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні 07.12.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 23.12.2015.

Від позивача 23.12.2015 надійшли додаткові пояснення (вх.суду 85092/15 від 23.12.2015), в яких він наводить спростування на доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, та зазначає, що позовні вимоги є правомірними та такими, що повинні розглядатися в порядку господарського судочинства.

У судове засідання 23.12.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так представник позивача, виклавши свої додаткові пояснення від 23.12.2015, наголошував на правомірності його позовних вимог та просив суд задовольнити позовні вимогу у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.12.2015 заперечив проти доводів позивача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

У судовому засіданні 23.12.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 28.12.2015.

У судовому засіданні 28.12.2015 представником відповідача були подані письмові пояснення по справі, а також оголошено їх зміст.

Так, представник відповідача зазначав, що спір виник через застосування податкового законодавства, а вказані спори підсудні адміністративним судам. Крім того, відповідач посилався на те, що станом на момент звернення із позовом до суду спір був відсутній, оскільки позивач 30.11.2015 самостійно скорегував податковий кредит, виключивши з нього сплачені раніше суми, отже і збитків на момент звернення із позовом до суду не існувало.

У вказаних поясненнях відповідач також просив витребувати у спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Державної фінансової служби України інформацію щодо віднесення позивачем сум податку на додану вартість за спірними податковими накладними. У задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав, що були ним викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволенні позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позов.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 28.12.2015 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно статті 1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі енергії це - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України.

Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 затверджено Правила користування електричною енергією (далі - Правила).

Ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії).

Дія цих Правил поширюється на всіх юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення).

Відповідно до пункту 5.1. Правил договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Так, 03.11.2005 між Відкритим акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія Дніпрообленерго", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством "ДТЕК Дніпрообленерго" (далі - енергопостачальник, відповідач) та Відкритим акціонерним товариством "Євраз ОСОБА_1", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Євраз ОСОБА_1" (далі - споживач, позивач) було укладено договір про постачання електричної енергії ВАТ "ЕК "Дніпрообленерго" для споживачів Дніпропетровської області № 108/05-ц/1613 (37ц), (далі - договір) (а.с.13-20), відповідно до умов якого енергопостачальник постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує енергопостачальнику її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами договору, додатками та додатковими угодами до нього, що є його невід'ємними частинами (пункт 1.1. договору).

Під час виконання умов договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені договором, сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України, зокрема, Правилами користування електричною енергією (абзац 1 розділу 2 договору).

Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005. Договір вважається продовженим на строк 12 місяців, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов (пункти 10.8. та 10.8.1. договору).

Доказів розірвання вказаного договору сторонами до матеріалів справи не долучено, крім того, матеріалами справи та представниками позивача та відповідача підтверджується, що вказаний договір на теперішній час діє та виконується сторонами.

Позивач посилається на те, що в період з листопада 2012 року по жовтень 2014 року відповідачем складалися акти з контролю електричної потужності, якими були встановлені перевищення договірної величини потужності. На підставі цих актів відповідачем складалися податкові накладні, в яких в розділі "Номенклатура товарів/послуг продавця" зазначено - "перевищення договірної величини споживання електричної потужності".

При цьому, у двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності, включено відповідачем до бази оподаткування податком на додану вартість. Всього, за період з листопада 2012 року по жовтень 2014 року виставлена відповідачем сума перевищення договірної величини споживання електричної потужності склала 815 863 грн. 67 коп., в тому числі ПДВ - 135 977 грн. 27 коп., яка сплачена позивачем на користь відповідача у повному обсязі.

Враховуючи той факт, що суми штрафних санкцій у відповідності до вимог Податкового кодексу України не є базою оподаткування податком на додану вартість, відповідач безпідставно здійснив нарахування податку на додану вартість на суми перевищення договірної величини споживання електричної потужності, що зумовило збільшення розміру відповідальності позивача на суму нарахованого ПДВ, а саме: на 135 977 грн. 27 коп.

Отже, у позовній заяві позивач посилається на те, що в цій частині йому були завдані збитки у вигляді зайвої сплати грошових коштів підприємства на сплату податку на додану вартість, нарахованого на суму перевищення договірної величини споживання електричної потужності, які він і просить стягнути з відповідача. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Частинами 1 і 2 статті 275 та частиною 6 статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Відповідно до частини 2 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

При цьому, відповідно до пункту 5.2.2 договору споживач у разі перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності несе відповідальність згідно зі статтею 26 Закону України "Про електроенергетику". Розрахунок за перевищення договірної величини споживання електричної енергії та потужності споживач повинен здійснити на підставі рахунку протягом 5-ти операційних днів з дня його отримання, якщо споживач оплачує електричну енергію самостійно, і 10-ти операційних днів з дня його отримання, якщо споживач здійснює розрахунки через свою територіально відокремлену головну організацію.

У відповідності до вказаних умов договору, у зв'язку з зафіксованим перевищенням величин споживання електричної енергії та потужності, в період з листопада 2012 року по жовтень 2014 року відповідачем були виставлені позивачу рахунки на загальну суму 815 863 грн. 67 коп., в тому числі ПДВ - 135 977 грн. 27 коп., яка сплачена позивачем на користь відповідача у повному обсязі.

Крім того, у відповідності до актів відповідачем складалися податкові накладні, в яких в розділі "Номенклатура товарів/послуг продавця" зазначено - "перевищення договірної величини споживання електричної потужності".

При цьому, у двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності, включено відповідачем до бази оподаткування податком на додану вартість, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Передбачена частиною 5 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" сплата двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електричної енергії є господарсько-правовою відповідальністю за порушення у сфері господарювання і за своєю природою є штрафною санкцією.

За приписами пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - субєктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обовязкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого звязку ).

Частина 6 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" передбачає, що у випадку перевищення договірної величини потужності споживачі (крім населення, професійно-технічних навчальних закладів та вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації державної і комунальної форм власності) сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки (частина 1 статті 217 Господарського кодексу України).

Споживання електричної енергії понад договірну величину є правопорушенням у сфері електроенергетики, за яке чинним законодавством передбачено санкцію у вигляді двократної вартості різниці фактично спожитої і договірної величини і не може розглядатись як обєкт оподаткування ПДВ.

Враховуючи викладене, передбачена частиною 5 статі 26 Закону України "Про електроенергетику" сплата двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електричної енергії є господарсько-правовою відповідальністю за порушення у сфері господарювання, за своєю природою є санкцією та не є базою оподаткування в розумінні положень статті 185 Податкового кодексу України, а отже, відповідачем в даному випадку неправомірно включено суму ПДВ у розмірі 135 977 грн. 27 коп.

Вказана правова позиція викладена також в постанові Вищого господарського суду України від 14.11.2013 по справі № 21/5005/3509/2012.

В той же час, позивач просить суд стягнути з відповідачу збитки в сумі 135 977 грн. 27 коп., з приводу чого суд зазначає наступне.

Фактично, у даній справі позивач просить суд стягнути з відповідача збитки, які складаються с сум податку на додану вартість, утриманої відповідачем та перерахованої до Державного бюджету України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доводиться кредитором (частини 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, понесені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою та своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також проведення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення податкового законодавства відносяться до компетенції податкових органів.

Статтею 48 Бюджетного кодексу України визначено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів, контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів, а також бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання державного бюджету.

При цьому, у спірних правовідносинах відсутнє порушення зобов'язання відповідачем, оскільки правомірність застосування оперативно-господарських санкцій позивачем не оспорена та під сумнів позивачем не ставиться, а в процесі розгляду даної справи судом було встановлено неправомірність оподаткуванням податком на додану вартість оперативно-господарської санкції (у вигляді сплати двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електричної енергії), що є порушенням податкового законодавства. Оскільки, порядок нарахування, сплати і повернення сум податків регулюється спеціальними нормами податкового законодавства.

Отже, вирішуючи спір про стягнення збитків, господарський суд приходить до висновку, що у правовідносинах між сторонами у даній справі відсутні понесені позивачем витрати, які пов'язуються з відновленням порушеного права (реальні збитки), заявлена до стягнення сума не є упущеною вигодою чи вартістю додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо. Крім того, кошти заявлені до стягнення не є втратами позивача, які мають компенсуватися шляхом відшкодування збитків, заявлена до стягнення сума не є збитками та не має необхідних ознак збитків за приписами чинного законодавства.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 135 977 грн. 27 коп. є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.12.2015.

Суддя ОСОБА_4