РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Справа № 918/2065/13

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на ухвалу господарського суду Рівненської області від 07.12.15р. у справі № 918/2065/13 (суддя Романюк Р.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення в сумі 17 483 831 грн 44 коп.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» (надалі Відповідач) звернулося до господарського суду Рівненської області із заявою про визнання наказу № 918/2065/13 від 26 березня 2014 року таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення: 712 144 грн 28 коп. пені, 524 195 грн 06 коп. штрафу, 44 516 грн 81 коп. інфляційних втрат та 432 525 грн 81 коп. трьох відсотків річних (а.с. 11-13).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 7 грудня 2015 року (а.с. 59-62), з підстав, висвітлених у цій ухвалі, в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду (а.с. 68-70), просить ухвалу місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким заяву про визнання наказу № 918/2065/13 від 26 березня 2015 року таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказана ухвала винесена з порушенням норм матеріального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування ухвали суду посилається на те, що він є теплопостачальною організацією, підприємство в повному обсязі розрахувалося за природний газ, куплений в Позивача за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, чим виконало вимоги частини 13 статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу». Як зазначає апелянт, зобов'язання зі сплати 712 144 грн 28 коп. пені, 524 195 грн 06 коп. штрафу, 44 516 грн 81 коп. інфляційних втрат та 432 525 грн 81 коп. трьох відсотків річних припинилися на підставі частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, частини 13 статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а тому, на думку апелянта, наказ господарського суду Рівненської області № 918/2065/13 від 26 березня 2015 року в цій частині є таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 грудня 2015 року (а.с. 66), апеляційну скаргу Відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 28 грудня 2015 року на 14 год. 10 хв..

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 28 грудня 2015 року внесено зміни до складу колегії суддів у справі № 918/2065/13, окрім замінити головуючого судді, та визначено колегію у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Мацящук А.В. (а.с. 76).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Відповідача (а.с. 82-84), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Позивача та просить скасувати ухвалу господарського суду Рівненської області.

В судовому засіданні від 28 грудня 2015 року представник Відповідача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просить оскаржувану ухвалу скасувати та винести нове процесуальне рішення, котрим повністю задоволити заяву Відповідача.

Представник Позивача в судовому засіданні від 28 грудня 2015 року заперечив проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, та просив ухвалу господарського суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Заслухавши пояснення представників Позивача, та Відповідача, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Відповідача слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 5 березня 2014 року в справі № 918/2065/13 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Позивач) до Відповідача про стягнення заборгованості за поставлений природний газ та штрафних санкцій за несвоєчасну його оплату та присуджено стягнути з Відповідача на користь Позивача: 14 865 388 грн 64 коп. заборгованості, 712 144 грн 28 коп. пені, 524 195 грн 06 коп. штрафу, 44 516 грн 81 коп. інфляційних втрат та 432 525 грн 81 коп. трьох відсотків річних. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 66 459 грн 48 коп. (а.с. 1-9).

Як вбачається з матеріалів справи 26 березня 2014 року господарським судом Рівненської області (а.с. 10) на виконання рішення господарського суду Рівненської області від 5 березня 2014 року, відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, видано наказ.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 (надалі Орган виконання) від 25 березня 2015 року ВП № 46994157 було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду № 918/2065/13.

3 червня 2015 року господарським судом Рівненської області було винесено ухвалу, котрою заяву Відповідача про визнання наказу господарського суду Рівненської області від 26 березня 2014 року в справі № 918/2065/13 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 14 865 388 грн 64 коп. боргу, задоволено.

Апелянт посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (набрав чинності 6 червня 2015 року), яким доповнено статтю 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» частиною 13, як на підставу визнання наказу господарського суду Рівненської області № 918/2065/13 від 26 березня 2014 року таким що не підлягає виконанню, 10 листопада 2014 року звернувся до суду із відповідною заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 6 511 410 грн 37 коп..

Згідно зі статтею 124 Конституції України та статтею 115 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до приписів статті 115 Господарського процесуального України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як вбачається з частини 1 статті 116 Господарського процесуального кодексу України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом; наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 117 Господарського процесуального кодексу України, наказ має відповідати вимогам щодо виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

В силу дії частин 2, 4 статті 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом; господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково; якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Відповідно до пункту 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», частина четверта статті 117 Господарського процесуального кодексу України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті, а саме: якщо його видано помилково; або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Так, у пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 6 серпня 2008 року № 01-8/471 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окре мих норм процесуального права (за матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України)», частина четверта статті 117 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, у разі коли його видано помилково або обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 року N 8 передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені; виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

В обгрунтування вимог заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню Відповідач посилається на те, що 6 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 року № 423-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Цим Законом України від 14 травня 2015 року № 423-VIII, внесено зміни до Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» від 8 липня 2010 року № 2467-VI.

Зокрема, статтю 18 Закону України від 14 травня 2015 року № 423-VIII доповнено частиною 13 такого змісту:

« 13. Заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Зазначені пені, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини.

У типовому договорі про реструктуризацію заборгованості визначаються, зокрема, порядок реструктуризації і погашення заборгованості, загальна сума реструктуризованої заборгованості, строк її погашення, розмір щомісячних платежів, права та обов'язки сторін.

Форма типового договору про реструктуризацію заборгованості затверджується Кабінетом Міністрів України».

Водночас, Відповідач посилаючись на вищеописані зміни в діючому законодавстві (а саме в Законі України "Про засади функціонування ринку природного газу" № 2467-VI), 25 листопада 2015 року звернувся в місцевий господарський суд із заявою (а.с. 11-12) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

В той же час, апеляційний господарський суд констатує факт того, що Закон України № 2467- VI від 8 липня 2010 року втратив чинність 1 жовтня 2015 року на підставі частини 2 Розділу VII (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України "Про ринок природного газу" № 329-VII від 9 квітня 2015 року.

Тобто, Відповідач звернувся до суду із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню посилаючись на Закон, котрий втратив чинність майже за два місяці до такого звернення. Дане, на переконання колегї суду вказує на те, що така заява - апріорі не може бути задоволена.

В той же час, якщо проаналізувати даний Закон на час його дії, то з аналізу зазначеної статті, колегія суду доходить висновку, що для застосування частини 13 статті 18 Закону України від 14 травня 2015 року № 423-VIII, до правовідносин між сторонами справи № 918/2065/13 необхідні були наступні умови:

·наявність у Відповідача заборгованості за природний газ, спожитий саме до 1 січня 2014 року на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»;

· погашення такої заборгованості Відповідачем протягом 3-х місяців з дня набрання чинності вищевказаним Законом;

·наявність заборгованості у Відповідача за природний газ, спожитий з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року;

·наявність договору реструктуризації заборгованості за природний газ, спожитий після 1 січня 2014 року та до 31 грудня 2014 року.

Відтак, колегія суддів вважає дані доводи необґрунтованими та безпідставними з огляду на вищенаведені вимоги діючого законодавства, котрі направлення на врегулюванні питань щодо примусового виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення у даній справі прийнято в зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 10 вересня 2011 року № 14/2375/11, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 14 865 388 грн 64 коп., яка остаточно була погашена Відповідачем платіжним дорученням № 14 від 20 листопада 2014 року із призначенням платежу «згідно дог. 14/2375/11 від 30 вересня 2011 р», в звязку із укладенням Договору про організацію взаєморозрахунків № 825/30 від 16 жовтня 2014 року на суму 14 865 388 грн 64 коп., яким було врегульовано порядок погашення заборгованості , присудженої до стягнення рішенням у даній справі. .

Вказані обставини були також встановлені господарським судом Рівненської області у даній справі при винесенні 3 червня 2015 року ухвали про задоволення заяви Відповідача про визнання наказу суду від 26 березня 2014 року таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення основного боргу у розмірі 14 865 388 грн 64 коп. у зв'язку з фактичною сплатою зазначеної суми Відповідачем.

Окрім того, колегія суду дослідивши рішення в справі № 918/2065/13, звертає увагу, що Позивач звертався до суду з позовом про стягнення з Відповідача (враховуючи ряд додаткових угод до договору щодо зміни ціни за постачання природного газу та строків дії договору) заборгованості за імпортований природний газ протягом вересня 2012 року грудня 2012 року.

Що ж стосується фінансових санкцій, то Позивачем вони стягувалися за такі періоди: за зобовязаннями вересня 2012 року; за зобовязаннями жовтня 2012 року; за зобовязаннями листопада 2012 року; за зобовязаннями грудня 2012 року.

Тобто, з огляду на визначення Позивачем певними часовими рамками періоду нарахування фінансових санкцій, пункт 13 стаття 18 Закону України «Про засади функціонування природного газу» не підлягає застосування до даних правовідносин, адже стягнення заборгованості здійснювалося за споживання природного газу саме у 2012 року, тобто таке споживання не входить в часові рамки, визначені вищезазначеною статтею Закону (спожитий природний газ після 1 січня 2014 року та до 31 грудня 2014 року).

Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду констатує, що на день набрання чинності Законом України від 14 травня 2015 року № 423-VIII (6 червня 2015 року) заборгованість за спожитий природний газ до 1 січня 2014 року (як того передбачає частина 13 статті 18 Закону України від 14 травня 2015 року № 423-VIII) за договором купівлі-продажу природного газу від 30 вересня 2011 року № 14/2375/11 у Відповідача була відсутня.

Зазначене також підтверджується копією листа Відповідача від 3 вересня 2015 року № 03-05/2756/2142 (а.с. 16), відповідно до якого станом на 6 червня 2015 року у Відповідача була непогашеною заборгованість за спожитий до 1 січня 2014 року природний газ в розмірі 8 667 872 грн 08 коп. (за договором № 13/3184-БО-28 справа № 918/483/14 та договором № 14/2608/11 справа № 918/2063/13).

З огляду на вищезазначене, колегія суду доходить висновку, що оскільки заборгованість за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року була Відповідачем погашена станом на 6 червня 2015 року (день набрання чинності Законом України від 14 травня 2015 року № 423-VIII), то дане "виводило" сторони за межі можливості списання штрафних санкцій.

Відтак, на думку колегії суду норми частини 13 статті 18 Закону України № 2467-VI не розповсюджували свою дію на вказані правовідносини саме в контексті визнання наказу по справі № 918/2065/13 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення фінансових санкцій.

Окрім того, колегія суду зазначає, що зі змісту вищевказаної статті Закону вбачається, що передбачене нею списання пені, штрафних та фінансових санкцій слід було розглядати як невід'ємну частину реструктуризації заборгованості теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, не погашеної на день набрання чинності Законом України № 423, шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Отже, списання зазначених сум пені, штрафних та фінансових санкцій було одним із елементів передбаченої цією частиною процедури реструктуризації заборгованості (на підставі відповідного типового договору про реструктуризацію заборгованості, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України), і не могло розглядатися як самостійна підстава для списання поза вищевказаною процедурою, тобто у відриві від контексту всієї частини 13 статті 18 Закону України № 2467.

Водночас, як вказано вище, даний Закон на момент звернення Відповідача із відповідною заявою втратив свою чинність.

Крім того, Відповідачем, при поданні заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, належних доказів, що підтверджують дотримання ним умов необхідних для списання пені, штрафних та фінансових санкцій (що передбачались до втрати Законом № 2467-VI чинності), також не було подано.

Як вбачається з матеріалів вправи, в якості доказів, щодо обґрунтування своєї позиції, Відповідачем надано лише копії: листа від 3 вересня 2015 року № 03-05/2756/2142 про погашення заборгованості за спожитий до 1 січня 2014 року природний газ; Акт звіряння розрахунків заборгованості за спожитий природний газ, що виникла на 1 січня 2014 року; наказ від 17 вересня 2015 року № 331 Про створення комісії з питань реструктуризації та списання заборгованості за спожитий природний газ; протокол з питань реструктуризації та списання (пені, штрафних та фінансових санкцій) від 18 вересня 2015 року; лист від 23 вересня 2015 року № 03-05/3091/2368 про списання пені, штрафних та фінансових санкцій, які підлягають стягненню на підставі рішення суду (а.с. 16-23).

Окрім того, колегія суду звертає увагу, що платіжне доручення № 1 від 3 вересня 2015 року на суму 5 750 641 грн 84 коп. із призначенням платежу «За спожитий природний газ у 2012 році згідно договору № 14/2608/11 від 30 вересня 2011 року» та платіжне доручення № 2 від 3 вересня 2015 року на суму 2 917 230 грн 24 коп. із призначенням платежу «за спожити йприродний газ (основий борг) у 2013 році згідно договору № 13/3184-БО-28 від 28 грудня 2012 року», на котрі посилається Відповідач, як на докази сплати заборгованості, не приймаються колегією суду до уваги, оскільки: по-перше, дані платіжні доручення не стосуються договору, на підставі котрого стягується борг та нараховуються фінансові стягнення (договір 14/2375/11 від 30 вересня 2011 року); по-друге борг по даній справі був погашений Відповідачем (значно раніше ніж подані Відповідачем платіжні доручення) платіжним дорученням № 14 від 20 листопада 2014 року із призначенням платежу «згідно дог. 14/2375/11 від 30 вересня 2011 р», в звязку із укладенням Договору про організацію взаєморозрахунків № 825/30 від 16 жовтня 2014 року на суму 14 865 388 грн 64 коп..

Тобто, усі вищезазначені докази опосередковано вказують на те, що фактично Відповідач прийняв в односторонньому порядку рішення про списання своєї заборгованості перед Позивачем, котрої в свою чергу - апріорі не існувало.

Оскільки, однією з підстав визнання наказу таким, що не підлягає виконанню є той факт, що обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Водночас, таке виконання основного зобовязання (повністю або частково) повинно здійснюватися в правовій площині відносин, котрі виникають з моменту винесення рішення суду місцевим господарським судом і до винесення органом виконання постанови про відкриття виконавчого провадження, адже з моменту винесення наказу розпочинається процедура примусового виконання рішення суду шляхом предявлення даного наказу до виконання до органів виконання.

Тобто, такий обовязок боржника заявити про своє частково виконання рішення суду обмежений відповідними часовими рамками, а саме чинне законодавство наділяє його правом провести таке добровільне виконання саме до моменту початку проведення органом виконання дій по примусовому виконанню рішення суду.

Тобто, ключовим моментом є надане законодавством України для суду процесуального права внести виправлення до наказу чи визнати наказ, таким що не підлягає виконанню внаслідок саме добровільного виконання боржником зобовязання в межах процедури винесення наказу суду, тобто не зачіпаючи при цьому прав органів виконання та не перебираючи на себе повноваження органів виконання, котрими їх наділяє законодавець в процедурі виконавчого провадження, починаючи з моменту отримання наказу суду і до закінчення виконавчого провадження шляхом винесення відповідної постанови.

З огляду на усе зазначене вище Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє у задоволенні заяви Відповідача про визнання наказу суду від 1 грудня 2014 року у справі № 918/485/14 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 1 835 355 грн 25 коп. пені, 733 543 грн 21 коп. 3% річних, 604 260 грн 07 коп. інфляційних втрат, таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу господарського суду Рівненської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-106 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

- залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року в справі № 918/2065/13 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 918/2065/13 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.