КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р. Справа№ 910/18462/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Орлова О.Г. за довіреністю № 185 від 19.06.2015;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2015р.

у справі №910/18462/15 (головуючий суддя Любченко М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012"

про стягнення 43 554,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2015 у справі № 910/18462/15 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" заборгованість з лізингових платежів в сумі 22 178,92 грн., штраф в розмірі 3326,84 грн., пеню в сумі 3937,52 грн., 3% річних в розмірі 196,88 грн., інфляційні втрати в сумі 3661,30 грн., витрати на страхування в розмірі 8544,55 грн. та судовий збір 1755,32 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2015 у справі № 910/18462/15 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки майно було вилучено у відповідача 10.03.2015, а тому нарахування лізингових платежів, пені, штрафу, 3% річних та інфляційних за березень 2015 року є безпідставним, також є безпідставним стягнення витрат на страхування, оскільки вони повинні включатись у лізингові платежі.

Відповідно до автоматизованого розподілу судових справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012" у справі № 910/18462/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Синиці О.Ф., Шевченка Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.15 апеляційну скаргу було повернуто без розгляду у зв'язку із сплатою судового збору в меншому розмірі, ніж встановлено законом.

25.11.2015 апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012" надійшла до Київського апеляційного господарського суду повторно.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/18462/15 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Синиці О.Ф., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 колегію суддів у зазначеному складі прийнято до розгляду справу № 910/18462/15. Розгляд апеляційної скарги призначений на 14.12.2015.

07.12.2015 позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 року, у зв'язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/18462/15 колегію суддів у складі: головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Синиці О.Ф., Шевченка Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 колегію суддів у зазначеному складі прийнято до розгляду справу № 910/18462/15.

14.12.2015 відповідач повноважних представників в судове засідання не направив, не повідомивши про причини, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду про призначення апеляційної скарги до розгляду.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників відповідача.

14.12.2015 в судовому засіданні представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів встановила наступне.

06.12.2013 між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", як лізингодавцем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012", як лізингоодержувачем, було укладено договір №2314/12/13-В фінансового лізингу (далі - договір), у відповідності до п.1.1 Додатку №3 "Загальні змови договору фінансового лізингу" якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (предмет лізингу), найменування і характеристики якого вказуються у специфікації, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов правочину.

Пунктом 3 договору встановлено, що предметом лізингу є автомобіль Тoyota Venza, 2013 року випуску загальною вартістю 417 700 грн., у тому числі, податок на додану вартість.

Умови договору встановлені сторонами у Додатку № 3 "Загальні умови договору фінансового лізингу" (далі - Додаток №3 до договору).

За умовами п.2.1 Додатку №3 до договору всі лізингові платежі за договором лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця незалежно від виставлення та отримання рахунку на оплату.

Пунктом 2.4 Додатку №3 до договору встановлено, що всі чергові лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 графіку платежів, в сумі, зазначений в графі 6 графіку.

Відповідно до п.2.6 Додатку №3 до договору, якщо дата нарахування та оплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочій день (вихідний, святковий або інший), то датою нарахування і оплати такого лізингового платежу вважається наступний за ним робочий день. У разі вказівки в п.8.4 договору про застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним правочином, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському рівні (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bank.gov.control/uk/index) за відповідною формулою.

У пункті 8.4 Договору сторони домовились, що лізингові платежі сплачуються в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п.2.6 Загальних умов договору (Додатку №3 до договору).

Пунктом 2.7 Додатку №3 до договору визначено, що датою здійснення лізингового платежу визначено дату фактичного надходження коштів на банківський рахунок лізингодавця. Якщо в період між датою лізингового платежу згідно з графіком і датою надходження суми лізингового платежу числове значення курсу, застосованого відповідно до п.2.6 договору, збільшиться більш, ніж на один відсоток, лізингодавець має право вимагати пропорційної доплати такої суми. Доплачена сума враховується як комісія лізингодавця.

У розділі 7 Додатку №3 до договору сторонами погоджено відповідальність сторін за порушення своїх обов'язків за правочином. Зокрема, у відповідності до п.7.2 вказаного Додатку визначено, що якщо лізингоодержувачем буде допущене прострочення в оплаті одного лізингового платежу терміном на двадцять і більше календарних днів, а також якщо лізингоодержувач своїми діями/бездіяльністю порушує умови договорів страхування, в якості оперативно-господарської санкції до моменту повного погашення заборгованості та усунення відповідного порушення, лізингодавець може, в тому числі, вилучити у лізингоодержувача комплекти ключів від предмету лізингу, реєстраційних документів, державних реєстраційних номерів, встановити на предмет лізингу блокатори коліс, що блокують можливість користуватись предметом лізингу. Лізингоодержувач у даному випадку має право самостійно вступити у володіння предметом лізингу, перевезти його за допомогою спеціальних засобів у будь-яке зручне місце і утримувати його до повного погашення заборгованості. Застосування наведених оперативно-господарських санкцій здійснюється шляхом підписання акту про застосування певного виду відповідальності.

Наведеним пунктом також передбачено, що застосування оперативно-господарських санкцій підлягає припиненню, якщо лізингоодержувач представить лізингодавцю докази погашення заборгованості чи усунення порушень, що стали підставою для застосування штрафних санкцій. Тобто, припинення санкцій умовами спірного правочину ставиться в залежність не від самого факту сплати боргу, а від повідомлення лізингоодержувачем лізингодавця про усунення порушень договірних зобов'язань.

У пункті 10 договору зазначено, що договір діє до повного виконання зобов'язань за цим договором.

Додатком №1 до договору сторони узгодили Графік внесення лізингових платежів на період з 09.12.2013 по 16.12.2018.

Доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що на виконання умов договору позивачем було передано, а відповідачем було прийнято у лізинг транспортний засіб Тoyota Venza, державний номер НОМЕР_1, номер кузова (шасі) НОМЕР_2, 2013 року випуску, про що сторонами складено та підписано акт прийому-передачі предмету лізингу від 24.12.2013р.. Разом з предметом лізингу також передано сервісну книжку, інструкцію з експлуатації, комплект державних номерних знаків, один комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страхові поліси. У наведеному акті лізингоодержувачем підтверджено, що автомобіль технічно справний, жодних пошкоджень не має, зауваження щодо компактності відсутні.

В порушення умов договору відповідач несвоєчасно сплачував лізингові платежі, у зв'язку із чим, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач листом б/н від 10.03.2015 повідомив відповідача про наявність заборгованості зі сплати попередніх лізингових платежів в розмірі 62 117,09 грн. та необхідність сплати пені в розмірі 1768,52 грн., штрафу в сумі 6601,66 грн., що загалом складає 70 487,27 грн.

Також 10.03.2015р. позивачем було реалізовано своє право на застосування до відповідача оперативно-господарської санкції, яка передбачена п.7.2 Додатку № 3 до договору шляхом вилучення транспортного засобу, про що сторонами складено та підписано акт б/н від 10.03.2015р. тимчасового вилучення майна (в межах застосування оперативно-господарської санкції). Вказаний акт було підписано представниками обох сторін та скріплено печатками товариств.

У відповідності до графіку сплати лізингових платежів (в редакції додаткової угоди №2 від 24.12.2013р.) строком сплати лізингового платежу за березень 2015р. є 24.03.2015р., загальна сума якого у відповідності до графи 6 вказаного графіку становить 7581,94 грн.

На оплату вказаного чергового платежу, з урахування коригування розміру платежу у відповідності до п.2.6 Додатку № 3 до договору позивачем було виставлено відповідачу рахунки на загальну суму 22 178,92 грн., а саме №71300 від 24.03.2015р. на суму 3872 грн. (оплата частини вартості майна) та №71299 від 24.03.2015р. на суму 18306,92 грн. (винагорода лізингодавця).

Отже, з огляду на умови укладеного між сторонами договору та графік сплати лізингових платежів, який визначено сторонами, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що строк внесення відповідачем на рахунок позивача лізингового платежу за березень 2015р. в розмірі 22 178,92 грн. настав.

В актах звіряння взаємних розрахунків за грудень 2013р. - березень 2015р. за договором №2314/12/13-В від 06.12.2013р., які були складені сторонами станом на 31.03.2015р., відповідачем фактично було засвідчено наявність заборгованості зі сплати винагороди лізингодавця в сумі 18 306,92 грн. та наявність залишку несплаченої викупної вартості предмету лізингу.

Листом №1492-УПК від 20.04.2015р. позивачем було повідомлено відповідачу про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу (опис вкладення №787) та актом б/н від 20.04.2015р. оформлено вилучення (повернення) майна з фінансового лізингу за договором №2314/12/13-В від 06.12.2013р. у зв'язку з відмовою від договору за ініціативою лізингодавця. Отже, договір є припиненим з 20.04.2015.

У зв'язку із наявністю заборгованості зі сплати лізингових платежів за березень 2015 року та заборгованості зі сплати витрат на страхування предмету лізингу позивач звернувся до господарського суду із даним позовом, у якому просив стягнути заборгованість з лізингових платежів в сумі 22 178,92 грн., договірний штраф в розмірі 3326,84 грн., пеню в сумі 3937,52 грн., 3% річних в розмірі 196,88 грн., інфляційні втрати в сумі 3661,30 грн. та витрати на страхування в розмірі 36 774,66 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткову обґрунтованість та доведеність, а також про безпідставність заперечень відповідача.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаними висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України "Про фінансовий лізинг", відповідно до ч.1 ст.2 якого відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Так, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

При цьому, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч.1 ст.807 Цивільного кодексу України та ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Предметом лізингу за договором №2314/12/13-В від 06.12.2013р., який укладений між сторонами, є транспортний засіб Тoyota Venza, 2013 року випуску.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у статті 193 Господарського кодексу України, відповідно до якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Частиною 1 ст.237 Господарського кодексу України визначено, що за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо своєчасної сплати лізингових платежів позивач, відповідно до п.7.2 Додатку №3 до договору, правомірно застосував до відповідача оперативно-господарські санкції у вигляді тимчасового вилучення предмету лізингу з 10.03.2015.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав для сплати лізингових платежів за березень 2015 року обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки застосування оперативно-господарських санкцій не звільняє відповідача від обов'язку внесення лізингових платежів за договором.

Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відхилення тверджень відповідача про те, що після усунення порушень умов договору позивачем безпідставно не було повернуто предмет лізингу лізингоодержувачу, оскільки умовами договору встановлено, що застосування оперативно-господарських санкцій підлягає припиненню, якщо лізингоодержувач представить лізингодавцю докази погашення заборгованості чи усунення порушень, що стали підставою для застосування штрафних санкцій.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, заборгованість, яка стала підставою для вилучення предмету лізингу, була погашена відповідачем лише 17.03.2015р., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями. При цьому, умовами п.13.6 Додатку № 3 до договору передбачено, що всі повідомлення, вимоги або інша кореспонденція направляються стороні поштою рекомендованим, або цінним листом, або кур'єрською доставкою з повідомленням про вручення. Таким чином, з наведеного вбачається, що контрагентами у договорі досягнуто згоди щодо певного порядку здійснення листування між сторонами.

Проте, доказів повідомлення лізингодавця, у передбачений договором спосіб, про усунення порушення, які стали підставою для застосування відповідальності, матеріали справи не містять, оскільки листи відповідача від 17.03.2015р. та від 18.03.2015р. не є належними та допустимими доказами такого повідомлення, у зв'язку із відсутністю підтвердження їх направлення на адресу позивача. При цьому судом першої інстанції також вірно враховано, що в матеріалах справи наявний лист позивача від 17.03.2015р. (з доказами направлення на адресу відповідача), в якому позивачем наголошено на порушенні відповідачем умов договору протягом тривалого часу, що додатково вказує на неповідомлення відповідачем позивача про сплату 17.03.2015р. заборгованості.

Також наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що 18.03.2015р. позивачем було направлено на адресу відповідача, яка зазначена у п.2 договору, повідомлення від 17.03.2015р. про порушення умов договору та запропоновано здійснити достроковий викуп транспортного засобу. Однак, лізингодержувач своїм правом на достроковий викуп предмету лізингу не скористався.

У зв'язку із несплатою заборгованості позивач, відповідно до статті 11 Додатку № 3 до договору, 20.04.2015 повідомив відповідача про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу та вилучення (повернення) майна з фінансового лізингу у зв'язку з відмовою від договору за ініціативою лізингодавця.

Пунктом 11.8 Додатку № 3 до договору передбачено, що вилучення предмету лізингу чи припинення договору (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та не сплачених платежів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що факт вилучення 10.03.2015 предмету лізингу у порядку застосування оперативно-господарської санкції та подальше розірвання договору 20.04.2015 за ініціативою лізингодавця ніяким чином не звільняють лізингоодержувача від обов'язку сплатити лізинговий платіж, нарахований за березень 2015р. (тобто, в період дії договору), а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з лізингових платежів в сумі 22 178,92 грн. є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За умовами пунктів 7.1.1, 7.1.2 Додатку №3 до договору за несвоєчасну оплату лізингових платежів лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за весь період прострочення за кожен день. У разі несвоєчасної сплати лізингових платежів, лізингоодержувач також сплачує штраф в залежності від терміну прострочення: при затримці від двох до десяти днів - 5% від суми заборгованості; від одинадцяти до двадцяти днів - 10% від суми боргу; понад двадцяти днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

За прострочення внесення лізингового платежу за березень 2015р. позивачем за період з 25.03.2015р. по 10.07.2015р. нараховано пеню в загальній сумі 3937,52 грн. та штраф в розмірі 15% заборгованості в сумі 3326,84 грн. Розрахунок пені та штрафу перевірено колегією суддів та визнано вірним.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції щодо того, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України щодо неможливості притягнення особи двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Таким чином, враховуючи правову природу наведених вище способів захисту майнових прав, застосування останніх одночасно у разі порушення грошового зобов'язання не суперечить приписам чинного законодавства. Аналогічну позицію наведено у постанові від 27.04.2012р. Верховного Суду України по справі №06/5026/1052/2011, яка відповідно до ст.ст.82, 111-28 Господарського процесуального кодексу України має враховуватись судами.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем було нараховано 3% річних за період з 25.03.2015 по 10.07.2015 в сумі 196,88 грн. та інфляційні втрати за період квітня-червня 2015 в розмірі 3661,30 грн. Розрахунок 3% річних та інфляційних перевірено колегією суддів та визнано вірним.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 3326,84 грн., пені в сумі 3937,52 грн., 3% річних в сумі 196,88 грн. та інфляційних втрат в сумі 3661,30 грн. є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на страхування в розмірі 10 253,46 грн., то колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про їх часткове задоволення, з огляду на наступне.

Пунктами 5.1, 5.2 Додатку №3 до договору визначено, що лізингодавець самостійно здійснює страхування і визначає види страхування предмету лізингу. Витрати на страхування, понесені лізингодавцем, компенсуються лізингоодержувачем в межах лізингових платежів, передбачених графіком платежів, або підлягають компенсації лізингоодержувачем протягом десяти банківських днів з моменту отримання лізингоодержувачем вимоги та надання полісів (договорів), що підтверджують такі витрати.

Як вірно встановлено судом першої інстанції на оплату понесених лізингоодержувачем витрат на страхування предмету лізингу позивачем було направлено відповідачу вимогу б/н від 15.12.2014р. з додатками: рахунком № від 15.12.2014р. на суму 36 774,66 грн. та комплектом страховок.

Згідно пояснень, наданих позивачем суду першої інстанції, заявлена до стягнення сума 10 253,46 грн. складається з вартості страхування за генеральним договором страхування наземного транспортного засобу №1-00 від 14.03.2014р. (у відповідності до бордеро від 31.12.2014р.) у сумі 7367 грн., а з додаванням податку на додану вартість - в розмірі 8840 грн., а також витрат на обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів згідно полісу №3691949 від 24.12.2014р. в сумі 1177,55 грн., що з урахуванням податку на додану вартість становить 1413,06 грн.

Проте, згідно наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що сплата страхових платежів здійснена позивачем без податку на додану вартість, отже у позивача відсутні підстави для нарахування на витрати на страхування предмету лізингу, що підлягають відшкодуванню лізингоодержувачем, податку на додану вартість, а тому позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на страхування в розмірі 10 253,46 грн., як вірно зазначено місцевим господарським судом, підлягають задоволенню частково, а саме на суму документально підтверджених понесених витрат в розмірі 8544,55 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позову.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 02.10.2015 у справі № 910/18462/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес гарант груп-2012" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.10.2015 у справі № 910/18462/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/18462/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко