ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Справа № 918/1206/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Лунька О.І., розглянувши матеріали справи за позовом сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хлібороб" (далі ОСОБА_1) до Теслугівської сільської ради Радивилівського району Рівненської області (далі ОСОБА_2) про визнання права власності,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_3 за дов. від 17 грудня 2015 року № 17-01/15-12,

відповідача: ОСОБА_4 (сільського голови),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на контору (адмінкорпус) загальною площею 1 388,7 м2, розташовану за адресою: Рівненська область, Радивилівський район, село Теслугів, вулиця Шевченка, 56. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він є правонаступником агрофірми "Мир", від якої до ОСОБА_1 в порядку правонаступництва відповідно до акту прийому-передачі майнових прав та боргових зобовязань у січні 2001 року було передано спірне нерухоме майно. Оскільки чинне на той час законодавство не ставило момент виникнення у юридичних осіб права власності на нерухоме майно в залежність від факту його державної реєстрації, а реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції відмовляється від реєстрації за позивачем права власності на вищенаведене майно у звязку з відсутністю в останнього відповідних правовстановлюючих документів, ОСОБА_1, посилаючись на статтю 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просив суд визнати за ним право власності на вищенаведену контору (адмінкорпус) загальною площею 1 388,7 м2, розташовану за адресою: Рівненська область, Радивилівський район, село Теслугів, вулиця Шевченка, 56.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року порушено провадження у справі № 918/1206/15, розгляд якої було призначено на 10 листопада 2015 року.

Ухвалою суду від 10 листопада 2015 року розгляд справи було відкладено на 24 листопада 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву від 23 листопада 2015 року (а.с. 65), в якому остання визнала вимоги ОСОБА_1 та не заперечувала проти задоволення позову.

Ухвалою від 24 листопада 2015 року розгляд справи відкладено на 8 грудня 2015 року.

Ухвалою від 8 грудня 2015 року розгляд справи відкладено на 22 грудня 2015 року.

У судовому засіданні 22 грудня 2015 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у даному судовому засіданні визнав вимоги ОСОБА_1 та не заперечував проти задоволення цього позову.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є правонаступником всіх прав та обовязків агрофірми "Мир", що підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією архівної довідки Радивилівської районної державної адміністрації від 13 серпня 2015 року № 94/04-02 (а.с. 31).

Згідно додатку № 4 до протоколу зборів співвласників колишніх членів агрофірми "Мир" було вирішено передати ОСОБА_1, зокрема, будівлю контори, що знаходиться в селі Теслугів Радивилівського району Рівненської області.

ОСОБА_2 від 20 вересня 2012 року № 100 (а.с. 30) наведеній конторі (адмінкорпусу) було присвоєно наступну адресу: Рівненська область, Радивилівський район, село Теслугів, вулиця Шевченка, 56. Крім того, даним рішенням позивачу було надано дозвіл на оформлення права власності на згаданий обєкт нерухомості.

З матеріалів справи вбачається, що зазначене нерухоме майно на час розгляду даної справи перебуває на балансі ОСОБА_1, що підтверджується відповідною довідкою позивача від 10 березня 2015 року (а.с. 32).

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1 посилався на те, що реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції відмовляється від реєстрації за позивачем права власності на вищенаведене майно у звязку з відсутністю в останнього відповідних правовстановлюючих документів. За таких обставин, позивач на підставі статті 392 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на вищенаведене нерухоме майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 16 ЦК України та частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема, шляхом визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що даний позов може бути заявлений власником індивідуально визначеної речі, права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються третьою особою, яка не знаходиться з власником у зобовязальних чи інших відносних відносинах із приводу спірної речі, а також у разі втрати таким власником правовстановлюючих документів на майно. При цьому, відповідачем у такому позові є третя особа, яка або заявляє про свої права на річ, або не предявляє таких прав, але не визнає за позивачем речового права на майно.

Водночас в обґрунтування своїх позовних вимог до ОСОБА_1 посилався на те, що реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції відмовляється від реєстрації за позивачем права власності на спірне майно у звязку з відсутністю в останнього відповідних правовстановлюючих документів.

Як було зазначено вище, ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву від 23 листопада 2015 року, а також її представник у судовому засіданні 22 грудня 2015 року, визнали вимоги ОСОБА_1 та не заперечували проти їх задоволення.

Відтак, Кооперативом не було доведено належними та допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_2 дій, які б могли свідчити про оспорювання чи невизнання останньою права власності позивача на спірне нерухоме майно, що виключає правомірність вищезазначених позовних вимог до вказаного відповідача.

Аналогічна правова позиція щодо відсутності правових підстав для визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 392 ЦК України за відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем такого права, викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2012 року у справі № 3-145гс11.

Крім того, статтею 392 ЦК України також передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності у разі, зокрема, втрати ним документа, який засвідчує його право.

Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 ЦК України).

Відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (далі Закон).

Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, фізичним та юридичним особам.

За частиною 7 статті 16 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 вищезазначеної статті заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав, на території якого розміщений обєкт нерухомого майна або більша за площею його частина.

ОСОБА_1 із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина 3 статті 16 вказаного Закону).

Частиною 1 статті 18 Закону встановлено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується).

З метою встановлення факту реєстрації за позивачем чи іншими особами права власності на спірну нерухомість, судом було зроблено Спеціальний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 82-83). Крім того, ухвалами суду від 10 листопада 2015 року, від 24 листопада 2015 року та від 8 грудня 2015 року у Рівненського міського управління юстиції, комунального підприємства "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" та комунального підприємства "Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації" були витребувані відповідні довідки щодо з'ясування правового режиму та власників спірної контори (адмінкорпусу). Також у Головного Управління Держгеокадастру у Рівненській області та Управління Держгеокадастру у Радивилівському районі Рівненської області були витребувані докази, які свідчать про правовий режим та власників земельної ділянки, на якій знаходиться зазначене майно.

У той же час зі змісту наявних у матеріалах справи листів даних органів (а.с. 60-61, 78-79, 119), наданих на виконання вимог вищенаведених ухвал суду, а також зробленого судом Спеціального витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (82-83), вбачається, що право власності на спірну нерухомість, а також на земельну ділянку, на якій воно розташоване, за будь-якою особою, зокрема, позивачем, зареєстровано не було.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що посилання ОСОБА_1 на статтю 392 ЦК України як на підставу своїх вимог (яка передбачає можливість визнання права власності у разі втрати правовстановлюючого документа), є необґрунтованими, оскільки у позивача взагалі був відсутній документ, який засвідчує його право власності на спірне майно.

Як було зазначено вище, рішенням ОСОБА_2 від 20 вересня 2012 року № 100 позивачу було надано дозвіл на оформлення права власності на спірний обєкт нерухомості. У той же час з матеріалів справи вбачається, що дане рішення фактично виконано не було.

З метою встановлення переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких ОСОБА_1 був наданий вищенаведений дозвіл, ухвалами суду від 24 листопада 2015 року та від 8 грудня 2015 року явку уповноваженого представника відповідача у призначені судові засідання було визнано обовязковою.

У судовому засіданні 22 грудня 2015 року сільський голова ОСОБА_2 пояснив, що такий дозвіл був наданий на підставі книги розпаювання. Проте жодних правовстановлюючих документів на спірну нерухомість Кооперативом відповідачу не надавалось.

У той же час відповідачем не було надано суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії вищезазначеної книги розпаювання. Крім того, такий документ в розумінні нормативних приписів законодавства взагалі не може бути підставою для визнання за особою права власності на нерухоме майно.

Посилання позивача на акт прийому-передачі, яким на баланс ОСОБА_1 було передано спірне майно, також оцінюється судом критично, оскільки сам по собі факт знаходження майна на балансі особи не є доказом наявності у неї права власності на таке майно. Крім того, позивачем не було доведено суду наявності права власності на це майно у особи, яка передавала цю нерухомість на баланс ОСОБА_1.

Згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що Кооперативом не було довело суду належними та допустимими доказами факту порушення або невизнання ОСОБА_2 його права власності на спірну нерухомість, а також факту втрати ним правовстановлюючих документів на це майно, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28 грудня 2015 року

Суддя Є.В. Павленко