ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа № 917/1266/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача після перерви не зявився

відповідача - ОСОБА_1 за довіреністю №275 від 12.02.2015 року та ОСОБА_2 (особисто) НОМЕР_1 від 26.08.1997 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (вх. № 4933 П/3-10) на рішення господарського суду Полтавської області від 14 вересня 2015 року по справі №917/1266/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Кременчук

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Кременчук

про стягнення грошових коштів ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.09.2015 року по справі №917/1266/15 (суддя Кльопов І.Г.) позов задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 24213,33 грн. основного боргу за оренду нежитлового приміщення, 8473,19 грн. втрат від інфляції, 1448,06 грн. збитків (вартість ремонту пошкодженого кондиціонеру) та 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 14.09.2015 року по справі №917/1266/15, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в розмірі 11650,00 грн., в іншій частині позову - відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його часткового скасування.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідачем у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення господарського суду Полтавської області від 14.09.2015 року по справі №917/1266/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 17.12.2015 року було оголошено перерву до 21.12.2015 року.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 в судове засідання 21 грудня 2015 року не зявився за станом здоровя, свого представника в судове засідання не направив, рішення господарського суду підтримує, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги статті 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що позивач свого представника у дане судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, позиція позивача та його представника була викладена у відзиві на апеляційну скаргу та у судових засіданнях, неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 05.05.2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець - позивач у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар - відповідач у справі) був укладений договір оренди нежитлового приміщення, згідно умов договору (пункт 1.1.), орендодавець на підставі Закону України «Про оренду майна» передає, а орендар приймає в орендне користування нежитлові приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що розташоване за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Жовтнева, 41-А.

Сторонами погоджено у пункті 3.1 договору, що орендар сплачує орендодавцю плату за використання приміщення щомісячно в розмірі 3200,00 грн. Орендна плата сплачується орендодавцю наперед не пізніше 5-го числа поточного місяця з 01.06.2014 року (пункт 3.2 договору).

Розділом 6.5 договору сторони визначили, що договір вступає в дію з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі орендованого приміщення і діє з 05.05.2014 року безстроково. Договір може бути розірваний за погодженням сторін, а також за ініціативою однієї із сторін в разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору (пункт 4.2 договору).

На виконання умов договору, позивач передав, а орендар (відповідач у справі) прийняв в орендне користування нежитлові приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що розташоване за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Жовтнева, 41-А (а. с. 9, том 1).

Позивач скористався правами наданими пунктом 4.2 договору, де визначено, що договір може бути розірваний за погодженням сторін, а також за ініціативою однієї із сторін в разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору, та 18.05.2015 року за актом приймання-передачі отримав орендоване приміщення

Як стверджує позивач, відповідач зобов'язаний сплатити орендну плату за період з 01.10.2014 року по 18.05.2015 року в сумі 24213,33 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8473,19 грн., у звязку з чим звернувся до господарського суду для відновлення порушених прав і інтересів підприємства-позивача.

Крім того, просив суд стягнути збитки (вартість ремонту пошкодженого кондиціонеру) в розмірі 1448,06 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає його договором найму (оренди) приміщень.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського Кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами пункту 3.1 договору орендар сплачує орендодавцю плату за використання приміщення щомісячно в розмірі 3200,00 грн. Орендна плата сплачується орендодавцю наперед не пізніше 5-го числа поточного місяця з 01.06.2014 року (пункт 3.2 договору).

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом та договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Отже, якщо умовами закону або договору передбачена можливість зміни умов договору в односторонньому порядку, то сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Пунктом 4.2 договору договір може бути розірваний за погодженням сторін, а також за ініціативою однієї із сторін в разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (позивач у справі) реалізував своє право на односторонню відмову від договору та за актом приймання передачі від 18.05.2015 року отримав від орендаря нежитлове приміщення, яке було предметом договору оренди від 05.05.2014 року.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного Кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, договір вважається розірваними з 18.05.2015 року.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, вчинене під час дії цього договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач належним чином не виконав умов договору в частині здійснення повної та своєчасної оплати орендних платежів, доказів сплати заборгованості за договором в розмірі 24313,33 грн. не надав, у звязку з чим колегія суддів визнає позовні вимоги в цій частині доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача, як орендодавця, на те, що сторонами була укладена додаткова угода про часткове списання заборгованості від 27.05.2015 року, колегією суддів відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог статті 638 Цивільного Кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнута згода з усіх його істотних умов в належній формі, то існує безпосередній зв'язок між укладанням договору та його формою. Відтак, якщо домовленість сторін не втілена у відповідну форму, то договору не існує.

Крім того, для з'ясування факту вчинення правочину та його змісту слід виходити з приписів частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України, а саме: поведінка сторін, повинна засвідчувати їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В матеріалах справи відсутні докази здійснення сторонами у справі будь-яких дій спрямованих на реалізацію часткового списання заборгованості, як-то оплата відповідачем суми заборгованості.

Лист позивача від 21.05.2015 року не є належними доказом укладення угоди про часткове списання заборгованості від 27.05.2015 року у письмовій формі, у формі єдиного документа.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами не виникли зобовязання по частковому списанню заборгованості по орендній платі.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд попередньої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунок суми, встановив вірний період за який вказана сума повинна нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Оцінюючи доводи скаржника відносно стягнення збитків з відповідача, судова колегія встановила наступне.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів доходить до висновку, що, дійсно, орендодавець (позивач у справі), приймаючи орендоване приміщення від відповідача 18.05.2015 року, виявив відсутність охолоджувача, який забезпечує роботу кондиціонера. Позивач вважає, що відповідач повинен нести тягар відповідальності за здійснені ремонтно-відновлювальні роботи по кондиціонеру в розмірі 1448,06 грн.

Колегія суддів вважає, що спірним правовідносинам в цій частині судом першої інстанції не була дана правильна юридична оцінка відносно задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Відшкодування збитків, як окремий спосіб захисту, визначений пунктом 8 частин 2 статті 16 Цивільного кодексу України та категорія яких розкривається в приписах статті 22 Цивільного кодексу України.

Так, за статтею 22 Цивільного кодексу збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Отже, у вигляді реальних збитків відшкодовуються тільки ті витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті доходи, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Стаття 225 Господарського кодексу України передбачає, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме: збитків, протиправної поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини.

Такий елемент, як наявність збитків, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача збитків полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб'єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Виходячи з зазначеного, вбачається, що для стягнення збитків потрібна сукупність передбачених законом об'єктивних і суб'єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб'єкта правопорушення до юридичної відповідальності. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

При цьому на позивача покладається обовязок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний звязок такої поведінки із заподіяними збитками.

Крім того, якщо позивач пред'являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності та розміру таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність пошкоджень, знищення майна, неодержаного прибутку тощо).

Аналізуючи наявні в матеріалах справи засвідчені копії акту обстеження приміщення (а. с. 65, том 1), договірний кошторис на ремонтно-відновлювальні роботи (а. с. 66, том 1), акт виконаних робіт від 20.08.2015 року (а. с. 79, том 1), колегія суддів приходить до висновку, що зазначені документи є лише доказами вартості ремонтних робіт, та не підтверджують факт заподіяння позивачу шкоди саме діями відповідача.

Оцінюючи надану позивачем квитанцію №9 від 18.08.2015 року про (а. с.68, том 1), колегія суддів приходить до висновку, що зазначена вище квитанція свідчить лише про оплату ремонтно-відновлювальних робіт по кондиціонеру, які здійснені для відновлення пошкодженого кондиціонеру, однак не є доказом понесених витрат позивача саме з вини відповідача.

Наявний в справі Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкції від 18.05.2015 року також не є належним доказом, та не може бути підставою для покладення на відповідача відповідальності через те, що дане обстеження проводилась не судово-експертною установою, а експерт, який безпосередньо проводив обстеження (ОСОБА_4В.) про кримінальну відповідальність за дачу незаконного висновку не попереджувався. Крім того, відповідач не був повідомлений про час такого обстеження і не приймав в ньому участі.

Відтак, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача завданих додаткових витрат (збитків) у розмірі 1448,06 грн. колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення, що виключає юридичну відповідальність у вигляді відшкодування збитків. За таких обставин, рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню.

Також, відповідач, використовуючи надане право на подання зауважень на протокол судового засідання, звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про неповне зазначення в протоколі першої інстанції обставин справи.

Розглянувши та проаналізувавши зауваження на протокол судового засідання поданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції прийшов до наступного висновку.

Відповідно до приписів статті 81-1 ГПК України, у протоколі судового засідання зазначаються :

1) рік, місяць, число і місце судового засідання;

2) найменування суду, що розглядає справу, та склад суду;

3) номер справи і найменування сторін;

4) відомості про явку в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу або про причини їх неявки;

5) відомості про роз'яснення господарським судом сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, їх процесуальних прав і обов'язків, зокрема, права заявляти відводи, та попередження перекладача про відповідальність за завідомо неправильний переклад, судового експерта - за дачу завідомо неправильного висновку або відмові від дачі висновку;

6) усні заяви і клопотання сторін та інших осіб, які беруть участь у справі;

7) усні роз'яснення судовими експертами своїх висновків і відповіді на поставлені їм додаткові запитання.

Протокол веде секретар судового засідання.

Протокол у триденний строк підписують суддя (суддя - головуючий у колегії суддів) і секретар судового засідання.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право знайомитися з протоколами і протягом п'яти днів після їх підписання подавати письмові зауваження з приводу допущених у протоколах неправильностей або неповноти протоколу. Зауваження на протоколи у всіх випадках долучаються до матеріалів справи.

Господарський суд за результатами розгляду зауважень виносить ухвалу, якою приймає зауваження або мотивовано відхиляє їх.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як свідчить зміст протоколу судового засідання від 14.09.2015 року у ньому чітко зазначені всі складові частини протоколу, що перелічені вище. Вказаний протокол підписаний головуючим у справі та секретарем.

Доказів невідповідності змісту цього протоколу зазначеним у зауваженнях обставин заявник не надав.

Щодо посилання відповідача на те, що на примірнику рішення, отриманого відповідачем, відсутній підпис судді, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3.5.11. Інструкція з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002 № 75, перший (підписаний) примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; сторонам справи та у відповідних випадках - іншим учасникам процесу, установам, організаціям надсилається решта примірників процесуального документа, засвідчених відміткою, складеною зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує примірник, її ініціалів та прізвища.

Тобто, сторонам у справі, зокрема, відповідачу, відповідно до вимог вищезазначеної Інструкції були надіслані належним чином засвідчені копії рішення, оригінал рішення із підписом судді наявний в матеріалах справи.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конституційне право на судовий захист складається з можливості поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і закріплена в судовому акті та конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що закріплено також і в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником надані належні та допустимі доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також наведено переконливі аргументи у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції в частині стягнення 1448,06 грн. збитків (вартість ремонту пошкодженого кондиціонеру), у звязку з чим рішення господарського суду Сумської області від 14.09.2015 року по справі №917/1266/15 підлягає скасуванню в зазначеній частині.

В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 14.09.2015 року по справі №917/1266/15 залишається без змін.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, 103, 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 14.09.2015 року по справі №917/1266/15 скасувати в частині стягнення 1448,06 грн. збитків (вартість ремонту пошкодженого кондиціонеру) та в цій частині прийняти нове рішення. В позові відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Тарасова І. В.