РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015Справа №910/19916/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріз-Т"

до Публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК" в особі Вінницької філії

про зобов'язання перерахувати кошти

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Покоєвич А.О. - представник, довіреність б/н від 08.09.2015;

Від відповідача: Штогріна С.В. - представник, довіреність №09/05-214 від 15.09.2015.

Присутній: ОСОБА_4 - посвідка на постійне проживання НОМЕР_4 від 22.07.13.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бріз-Т" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК" в особі Вінницької філії про зобов'язання перерахувати кошти, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині переказу 70219,64 грн. згідно платіжних доручень позивача в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Бріз-Т" по кредиту за кредитним договором № 07/11 від 12.04.11 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 порушено провадження у справі № 910/19916/15 та призначено до розгляду на 09.09.2015.

У судове засідання 09.09.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 09.09.2015 не з'явився.

Про дату, час і місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 544.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 09.09.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника позивача надійшов супровідний лист б/н від 05.05.2015 р. з додатками, що долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 09.09.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представником позивача подана заява б/н від 09.09.2015 р. щодо відкладення розгляду справи на іншу дату, яка долучена судом до матеріалів справи.

Крім того, судом повідомлено, що до початку судового засідання 09.09.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог б/н від 08.09.2015 р., в якій позивач просить суд:

- зобов'язати Публічне акціонерне товариство «ЕНЕРГОБАНК» переказати кошти в розмірі 70 219,64 грн. з поточного рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Бріз-Т» (№101) в ПАТ ЕНЕРГОБАНК» на рахунок Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» зазначивши призначення платежу погашення кредиту за кредитним договором №07/11 від 12.04.2011 р.;

- зобов'язати Публічне акціонерне товариство «ЕНЕРГОБАНК» скасувати відсотки та пеню на суму 20 178,15 грн., нараховані з 01.04.2015 р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Бріз-Т» (№101), з яких: 15 564,58 грн. - заборгованість за процентами; 2 873,34 грн. - заборгованість за комісією; 1 469,28 грн. - пеня за прострочення сплати процентів; 270,95 грн. - пеня за прострочення сплати комісії.

Суд доводить до відома, що у п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Під зміною розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Така дія кваліфікується як зміна предмету позову.

Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві.

Предмет позову - це матеріально-правовий об'єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем, певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, наприклад, у ст. 16 ЦК України. Під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Цей перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом позову є вимога щодо зобов'язання Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» переказати кошти з поточного рахунку, а підставою позову є неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині переказу грошових коштів згідно платіжних доручень позивача в рахунок погашення заборгованості позивача по кредиту за кредитним договором № 07/11 від 12.04.11 р..

Дослідивши зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про збільшення позовних вимог б/н від 08.09.2015 р. суд прийшов до висновку, що у даному випадку заява позивача по своїй суті не є власне заявою про збільшення позовних вимог, оскільки під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, як було заявлено у позовній заяві. Фактично йдеться про об'єднання в позовній заяві двох різних вимог, і таке об'єднання має відповідати приписам ч. 1 ст. 58 ГПК України.

Разом з тим, у даній заяві фактично заявлено додаткові вимоги, при цьому предмет і підстави поданого позову та додаткових вимог є різними за змістом, у зв'язку з чим останні не можуть бути розглянуті в межах даної судової справи, оскільки сумісний розгляд вказаних позовних вимог є порушенням положень ст. 22, 58 ГПК України, а отже має наслідком залишення судом їх без розгляду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.09.2015 р. розгляд справи № 910/19916/15 відкладено на 06.10.2015 р.

У судове засідання 06.10.2015 р. з'явилися уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 06.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 16.09.2015 р., в якому останній зазначає, що Постановою Правління Національного банку України від 12.02.2015 р. №96 ПАТ "Енергобанк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів осіб №29 від 12.02.2015 р. розпочато процедуру виведення ПАТ "Енергобанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 13.02.2015 р. по 12.06.2015 р. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2015 №370 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Енергобанк" та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.06.2015 р. №115 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Енергобанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" 12.06.2015 р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Енергобанк". У відповідності до п. 2 Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14.07.2015 р. №136 "Про зміну уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ "Енергобанк" уповноваженою особою на ліквідацію банку з 15.07.2015 р. призначено - Брайка Станіслава Анатолійовича.

Таким чином, позивач є кредитором банку за договором банківського рахунку №101, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, на якого поширюється обмеження встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому вимога позивача про перерахування грошових коштів, які знаходяться на рахунку останнього у відповідача, є вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем в силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у Банку тимчасової адміністрації та здійснення процедури ліквідації. Порядок задоволення вимог кредиторів під час ліквідації Банку не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора, в тому числі і вимог позивача. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

06.10.2015 р. у судовому засіданні судом оголошено перерву до 15.10.2015р.

У судове засідання 15.10.2015 р. з'явилися уповноважені представники сторін.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання б/н від 15.10.2015 про долучення документів до матеріалів справи та клопотання б/н від 15.10.2015про продовження строку розгляду справи на 15 днів, які судом долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.10.15 р. представник позивача підтримав дане клопотання про продовження процесуальних строків розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.10.2015 за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та оголошено перерву у судовому засіданні до 22.10.2015 р.

У судове засідання 22.10.2015 р. з'явилися уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 22.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли:

- клопотання про забезпечення позову б/н від 20.10.15 шляхом заборони нарахування відсотків, комісії та пені за кредитним договором №07/11 від 12 квітня 2011 року, укладеного між ТОВ "Бріз-Т" та ПАТ "Енергобанк".

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що відповідач продовжує нараховувати відсотки, пеню, комісію за кредитним договором №07/11, чим постійно збільшує заборгованість.

- заява б/н від 20.10.2015 про заміну на належного відповідача, в якій останній просить замінити відповідача - ПАТ "Енергобанк" в особі Вінницької філії на ПАТ "Енергобанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Енергобанк" - Брайко Станіслава Анатолійовича.

Клопотання про забезпечення позову та заява про заміну на належного відповідача судом долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 22.10.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 20.10.2015 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

За результатами розгляду в судовому засіданні 22.10.15 р. заяви позивача про заміну на належного відповідача 20.10.2015 суд зазначає, що згідно ст. 24 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем. Про залучення іншого відповідача чи заміну неналежного відповідача виноситься ухвала, і розгляд справи починається заново.

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

Відповідно до п. 17 ст. 2 вказаного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 47, п. 9 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. З дня свого призначення виконує повноваження, які визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Таким чином, враховуючи визначені законодавством України повноваження уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк», а також той факт, що за приписами частини 1, пунктів 1, 3 частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду, та зокрема, має право у тому числі, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, в задоволенні клопотання позивача відмовлено за безпідставністю.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 22.10.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судовому засіданні 22.10.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні 22.10.2015 представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 12.04.2011 між Публічним акціонерним товариством "ЕНЕРГОБАНК" в особі Вінницької філії (відповідач у справі, банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бріз-Т" (позивач у справі, позичальник за договором) укладено договір кредитної лінії № 07/11 (далі - Договір), відповідно до якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 800 000,00 грн. на строк з 12.04.2011 по 11.04.2016 на рефінансування кредитної заборгованості перед ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 385 533,53 грн., що існує згідно кредитного договору №0 від 18.03.2008; поповнення обігових коштів позичальника.

Відповідно до п. 1.2. Договору надання кредитних коштів здійснюється з позичкового рахунку, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника №101 в Банку на підставі заяви Позичальника.

Розділами 2-5 Договору передбачено умови забезпечення кредиту, ціну кредиту і порядок розрахунків, права банку, зобов'язання позичальника тощо.

Відповідно до п. 6.1. Договору цей договір набуває чинності з дати його оформлення в письмовій формі і діє до повного виконання сторонами зобов'язання по цьому договору.

Вказаний Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За умовами п. 2.2. Договору кредитна лінія, надана банком, забезпечується всім належним Позичальнику та Поручителям майном і коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до п. 2.1 Договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за цим Договором є, зокрема, повторна застава автомобіля BEIJING, тип фургон-С, 2004 року, який належить ОСОБА_8 на праві власності заставною вартістю 25 000,00 грн.; порука фізичної особи ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на повний розмір зобов'язань Позичальника за цим Договором; порука фізичної особи ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на повний розмір зобов'язань позичальника за цим договором; порука фізичної особи ОСОБА_10 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на повний розмір позичальника за цим договором.

В матеріалах справи наявний Договір поруки від 12.04.11 р., укладений між ПАТ «Енергобанк» (заставодержатель за договором) та ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (поручителі 1, 2, 3), згідно умов якого поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ТОВ «Бріз - Т», що випливають із договору кредитної лінії № 07/11 від 12.04.11 р. із всіма змінами і доповненнями до нього.

На виконання вимог чинного законодавства України та умов Кредитного договору Банк протягом всього строку дії Кредитного договору надавав ТОВ "Бріз-Т" кредитні кошти на загальну суму 800 000,00 грн., що підтверджується відповідними виписками банку з рахунку позивача №101 в ПАТ "Енергобанк".

При цьому, факт отримання та розмір наданих відповідачем кредитних коштів позивачем не заперечувався.

В рахунок часткового погашення кредиту за Кредитним договором №07/11 та договором поруки 12.02.2015 гр. ОСОБА_8 в касі банку проведено платіж в розмірі 149 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією заяви на переказ готівки №914031 від 12.02.2015.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, поручителем гр. ОСОБА_8 наступні платежі в сумі 158 171,79 грн. та 2132,03 дол. США власних коштів за 13 лютого 2015 проведені не були внаслідок відмови у списанні коштів з рахунків, відкритих у відповідача.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, між ТОВ «Бріз -Т» та ПАТ «Енергобанк» 25.03.14 р. було укладено Договір банківського рахунку № VN 01 (далі - Договір банківського рахунку), згідно умов якого банк зобов'язується відкрити клієнту поточний мільтивалютний рахунок №101 та здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку відповідно до чинного законодавства України, нормативно - правових актів Національного банку України та умов цього Договору, а також надавати клієнту інші послуги, передбачені чинним законодавством України та тарифами банку для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Розділами 2-9 Договору банківського рахунку сторонами визначено права, обов'язки та відповідальність сторін, форми та порядок розрахунків, внесення змін та розірвання договору, закриття рахунку тощо.

Договір укладений на невизначений строк та набуває чинності з дня його укладання в письмовій формі, і діє протягом невизначеного строку (п. 9.1. Договору банківського рахунку).

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками банку та клієнта.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором банківського рахунку, який підпадає під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За умовами п. 1.2 Договору банківського рахунку банк приймає і зараховує на рахунки клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконує розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум в межах залишків коштів на рахунку, надає довідки та здійснює інші операції по рахунку у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, цим договором та тарифами банку.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Під розрахунково-касовим обслуговуванням розуміються послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами (ст. 1 Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (ст. 1071 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

За умовами Договору клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог чинного законодавства, крім випадків, передбачених чинним законодавством України та цим Договором (п. 2.2.2. Договору банківського рахунку).

Судом встановлено за матеріалами справи, що 20.02.2015 та 04.03.2015 позивач звернуся до відповідача із заявами №15 та №19 з проханням перерахувати кошти у розмірі 70 219,64 грн., які залишились «замороженими» на розрахунковому рахунку підприємства та зарахувати їх позивачу в рахунок погашення боргів по договору кредитної лінії №07/11 від 12.04.2011 та не нараховувати відсотки за користування кредитом на вказану суму.

У відповідь на вказані листи "Енергобанк" листами № 58а від 10.03.2015 та №51а від 03.03.2015, копії яких наявні в матеріалах справи, у списанні коштів з поточного рахунку ТОВ "Бріз-Т" в ПАТ «Енергобанк» та депозитного рахунку в ПАТ «Енергобанк» поручителя ОСОБА_8 відмовлено у зв'язку з віднесенням ПАТ "Енергобанк" до категорії неплатоспроможних, запровадженням з 13.02.2015 тимчасової адміністрації та призначенням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк».

Відповідно до п.1.9 Постанови № 22 від 21.01.2004 р. Правління Національного банку України "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

Відповідно до п. 2.3.4 Договору банківського рахунку банк зобов'язаний здійснювати розрахункові операції по рахунку клієнта відповідно до вимог чинного законодавства України та цього Договору, на підставі належним чином оформлених платіжних документів клієнта та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено окремими договорами між банком і клієнтом.

Пунктом 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Окрім того, як встановлено судом за матеріалами справи, з метою уникнення нарахування банком штрафних санкцій за невиконання зобов'язань за кредитним договором ТОВ «Бріз-Т» відповідно до умов Договору банківського рахунку було направлено до банку відповідача для виконання платіжні доручення № 1370 від 01.04.15 р. на суму 59 846,56 грн., №1369 від 01.04.15 р. на суму 4191,79 грн., № 1366 від 01.04.15 р. на суму 4729,07 грн. та № 1367 від 01.04.15 р. на суму 1351,16 грн., № 1368 від 01.04.15 р. на суму 101,06 грн. із зазначенням призначення платежів «погашення основної заборгованості згідно договору № 07/11 від 12.04.11 р., нараховані відсотки за користування кредитом згідно Договору № 07/11 від 12.04.11 р., прострочена заборгованість за відсотками згідно Договору № 07/11 від 12.04.11 р., прострочена заборгованість та комісія за обслуговування кредитної заборгованості згідно Договору № 07/11 від 12.04.11 р., пеня за прострочення виконання зобов'язань згідно Договору № 07/11 від 12.04.11 р.» відповідно, шляхом здійснення переказу грошових коштів із рахунку № 101, відкритого у відповідача, в рахунок повернення суми кредиту, погашення процентів, комісії за користування кредитом та пені у розмірі 70219,64 грн.. Копії вказаних платіжних доручень містяться в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту направлення позивачем Публічному акціонерному товариству «Енергобанк» вищезазначених платіжних доручень на загальну суму 70219,64 грн. та отриманні їх останнім суду не надано.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 1072 Цивільного кодексу України банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

За приписами ч. ч. 22.1. та 22.2. ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу.

Згідно ч. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Статтею 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Проте, як вказує позивач, у списанні коштів із рахунку підприємства банком було відмовлено, що підтверджується випискою по рахунку позивача за період з 12.04.11 р. по 13.02.15 р. та копіями відповідних платіжних доручень з відмітками банку про повернення платіжних доручень без виконання, тобто платіжні доручення на суму 70219,64 грн. відповідачем виконано у встановлені строки не було, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду за захистом своїх майнових прав та зобов'язання відповідача до виконання умов Договору банківського рахунку, а саме здійснити переказ коштів в розмірі 70219,64 грн. з поточного рахунку ТОВ «Бріз - Т» в ПАТ «Енергобанк» на рахунок відповідача із зазначенням призначення платежу «погашення кредиту за кредитним Договором № 07/11 від 12.04.11 р.».

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Таким чином, виходячи з вищенаведених положень Договору та приписів чинного законодавства судом встановлено, що на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору банківського рахунку у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання з розрахунково-касового обслуговування, а саме щодо виконання платіжних доручень на загальну суму 70219,64 грн..

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що основним видом господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання.

За правилом ч. 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 196 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні свої зобов'язання щодо перерахування грошових коштів згідно платіжних доручень на суму 70219,64 грн. у встановлений строк, всупереч умовам Договору банківського рахунку відповідач не виконав.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 вказаного Закону України під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому (тому ж) банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації та проведення ліквідації останнього.

При цьому суд зазначає, що відповідно до статті 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

При цьому процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом.

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Постановою Правління Національного банку України від 12.02.2015 № 96 ПАТ "Енергобанк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів осіб №29 від 12.02.2015 розпочато процедуру виведення ПАТ "Енергобанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 13.02.2015 по 12.06.2015.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2015 №370 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Енергобанк" та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.06.2015 №115 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Енергобанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" 12.06.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Енергобанк".

У відповідності до п. 2 Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14.07.2015 №136 "Про зміну уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ "Енергобанк" уповноваженою особою на ліквідацію банку з 15.07.2015 призначено - Брайка Станіслава Анатолійовича.

Тобто, станом на момент звернення позивача з платіжними дорученнями до ПАТ «Енергобанк» у останнього була запроваджена тимчасова адміністрація, а на момент вирішення спору - відкликано банківську ліцензію відповідача та розпочато процедуру ліквідації.

У відповідності до приписів ч. 5 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

За змістом ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду:

1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється;

2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав;

4) припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку;

5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю;

6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону;

7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

За приписами ч. 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

При цьому у відповідності до ч.ч. 2, 3 вищезазначеної статті протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Аналіз вищенаведених норм Законів України «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дає можливість зробити висновок, що з моменту відкриття ліквідаційної процедури вирішення питання щодо визнання та задоволення вимог до банку належить до компетенції уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виконавчої дирекції Фонду. Вимоги до банку, який знаходиться у процедурі ліквідації, можуть бути заявлені у формі заяви про визнання кредиторських вимог до банку та зобов'язання включити їх до переліку вимог кредиторів банку.

Задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури здійснюватися не може, оскільки встановлення у Законі України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" особливого порядку та черговості задоволення вимог до банку не припускає задоволення вимог окремих кредиторів у індивідуальному порядку поза межами ліквідаційної процедури, оскільки це фактично є погашенням вимог окремого кредитора та порушенням прав та інтересів інших кредиторів банку.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 23 червня 2015 ТОВ "Бріз-Т" звернулось до відповідача із заявою № 06 про включення до реєстру кредиторів ПАТ "Енергобанк" вимог на загальну суму 703219,64 грн., копія якої міститься в матеріалах справи.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій. Проте, у матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Крім того, позивач скористався передбаченим Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правом та звернувся до банку із заявою про визнання його кредиторських вимог 23.06.2015 р., а отже, визнав себе кредитором банку за Договором банківського рахунку.

До того ж, слід зазначити, що Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" такого способу задоволення вимог кредиторів як перерахування грошових коштів, які містяться на рахунку кредитора в рахунок погашення його зобов'язань по кредитному договору не передбачено. Так, зазначений Закон передбачає єдиний порядок задоволення вимог кредиторів, який полягає в заявлені кредиторами вимог до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку та акцептування вимог Уповноваженою особою.

Отже, суд зазначає, що Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачений певний (спеціальний) порядок погашення вимог кредиторів, а спірний залік зустрічних однорідних вимог передбачатиме індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора банку за рахунок коштів банку, порушуючи встановлений цим Законом порядок та черговість задоволення вимог кредиторів до банку і ставить у нерівне становище інших кредиторів банку у порівнянні з кредитором, який отримує задоволення своїх вимог не в тому порядку та черговості, як це передбачено статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо заявленого позивачем клопотання про забезпечення позову суд зазначає, що статтею 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Суд зазначає, що відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова № 16) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому оскільки за висновками суду позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, в задоволенні заяви ТОВ "Бріз-Т" про вжиття заходів до забезпечення позову також має бути відмовлено.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 21 грудня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М. Селівон