ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2015 р.Справа № 915/1610/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.,

при секретарі судового засідання: Будному О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1І.(за довіреністю),

від відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_3

на ухвалу господарського суду Миколаївської області від 12.11.2015 про припинення провадження

у справі № 915/1610/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південьагрохім»

про стягнення 789 952,52 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

Представниками сторін в судовому засіданні не було заявлено клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, отже фіксація судового процесу не здійснювалась відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 23.12.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_3 (далі Банк, позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південьагрохім» (далі Товариство, відповідач) про стягнення заборгованості за Договором кредиту № КЮ-ВКЛ-2017554/1 від 31.05.2013 в сумі 789 952,52 грн., що складається з: заборгованості за простроченим кредитом 533 000,00 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту 102 511,23 грн., 3% річних від суми простроченого боргу 5 125,56 грн., заборгованості по простроченим процентам 106 490,49 грн., пені за несвоєчасне повернення боргу 20 481,18 грн., 3% річних від суми 1 024,06 грн., штрафу 21 320,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач не виконав свої зобовязання за Кредитним договором з повернення суми кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 10.09.2015 провадження у даній справі припинено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Ухвала господарського суду мотивована тим, що між позивачем та відповідачем було укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, а в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсною, втрати чинності чи неможливості виконання вказаної третейської угоди.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, Банк звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначену ухвалу скасувати, справу передати для розгляду по суті до суду першої інстанції.

Апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваної ухвали були неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, неповною мірою з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Представник Банку в судому засіданні 23.12.2015 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила задовольнити останню.

В судовому засіданні 23.12.2015 представник відповідача надала пояснення, в яких заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд, ухвалу господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції, 31.05.2013 між Банком та Товариством було укладено Договір кредиту № КЮ-ВКЛ-2017554/1, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу грошові кошти, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов'язується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим Договором (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 7.1. договору всі спори за цим Договором вирішуються Сторонами в процесі переговорів. У разі неможливості вирішення спірних питань шляхом переговорів, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього Договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючись - визнання цього Договору недійсним або дійсним, укладеним або не укладеним) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України».

З матеріалів справи також вбачається, що вказаний Договір кредиту та додаткова угода до нього підписані без заперечень і зауважень повноважними представниками сторін та скріплені відбитками печаток вказаних юридичних осіб.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди», третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом; юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Частиною 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно приписів ч. ч. 1, 4, 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Пунктом 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Відповідно до пункту 4.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду (пункт 5 частини першої статті 80 ГПК). Таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі. Якщо таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то:

- у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім;

- у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною, не визнавалася недійсною і може бути виконана, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 ГПК.

При цьому господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Враховуючи, що на момент порушення провадження у даній справі між Банком та Товариством було укладено Договір кредиту №КЮ-ВКЛ-2017554/1, який є чинним та не визнавався недійсним, а відповідач у своїй заяві, наданої до господарського суду 12.11.2015, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, наявні всі передбачені п. 5 ч.1 ст. 80 ГПК України підстави для припинення провадження у справі.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України встановлено, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

ОСОБА_4 кодексу України визначають що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу положень статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Уклавши Договір кредиту, позивач фактично погодився з передбаченим в ньому порядком вирішення спорів (п. 7.1. цього договору).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Передбачене в пункті 7.1. Кредитного договору третейське застереження відповідає вимогам діючого законодавства і обставин, з якими закон пов'язує визнання його недійсним, під час розгляду справи господарським судом встановлено не було.

Судова колегія при цьому підкреслює, що наявність третейського застереження не свідчить про те, що право на судовий захист заперечується чи обмежується. Звернення до третейського суду є одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин.

Таким чином, в третейському суді відбувається захист порушеного права в передбачений діючим законодавством спосіб, який фактично здійснюється за згодою сторін, оформленою відповідним договором, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта щодо особливого статусу ПАТ «Дельта Банк», оскільки спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі Договору кредиту в ході здійснення кожною із сторін власної господарської діяльності. Тобто, укладаючи Договір кредиту Банк діяв виключно як окремий приватний суб'єкт господарювання.

В той же час, прийняття Національним банком України постанови про віднесення особи позивача до категорії неплатоспроможних та призначення тимчасового адміністратора, жодним чином не змінює ні суть господарських зобов'язань сторін за договором кредиту, а ні самі сторони. При цьому, призначення тимчасового адміністратора, на думку відповідача, є лише заходом з боку держави по заміні керівництва банку на певний проміжок часу, з метою нормалізації роботи банку, або його ліквідації. Однак, зазначені дії з боку держави в особі Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, жодним чином не змінюють статус самого банку (позивача) як юридичної особи приватного права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стороною у даній судовій справі є саме Банк, а не уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін та виніс ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для її скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу господарського суду Миколаївської області від 12.11.2015 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Гладишева Т.Я.

ОСОБА_5