КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Справа№ 910/22863/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

ОСОБА_1

За участю представників:

Прокурор: Томіліна Я.М. (посвідчення №036110 від 26.10.15)

Від позивача -1: ОСОБА_2 представник;

Від позивача -2: ОСОБА_3 представник;

Від відповідача -1: ОСОБА_4 представник;

Від відповідача -2: ОСОБА_5 представник

Від відповідача -3: ОСОБА_6 представник

Від третьої особи -1: ОСОБА_3 представник;

Від третьої особи-2: ОСОБА_7-представник;

Від третьої особи -3: ОСОБА_8 представник.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника Генерального прокурора України

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2015

у справі № 910/22863/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави

в особі 1. Міністерства освіти і науки України;

2.Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації;

до 1. Фонду державного майна України;

2.Регіонального відділення Фонду державного майна Украйни по місту Києву;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю Сан 11;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Державна наукова установа Інститут інноваційних технологій і змісту освіти;

2) Державне підприємство Інфоресурс;

про визнання недійсним договору оренди та договору купівлі-продажу, визнання незаконними та скасування наказів, повернення нежитлових приміщень.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 по справі № 910/22863/15 в задоволенні позовних вимог заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі 1)Міністерства освіти і науки України та 2)Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації до 1)Фонду державного майна України, 2)Регіонального відділення Фонду державного майна Украйни по місту Києву, 3)Товариства з обмеженою відповідальністю Сан 11 про визнання недійсним договору оренди та договору купівлі-продажу, визнання незаконними та скасування наказів, повернення нежитлових приміщень було відмовлено повністю.

Присуджено до стягнення з Міністерства освіти і науки в доход державного бюджету України 5481,00 грн. судового збору.

Присуджено до стягнення з Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної в доход державного бюджету України 5481,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, заступник Генерального прокурора України звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі №910/22863/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Одночасно позивачем подано клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, у звязку з несвоєчасним отриманням оскаржуваного рішення.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл судової справи між суддями апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора України у справі № 910/22863/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора України прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.12.2015.

16.12.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача-3 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просив залишити без задоволення апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі № 910/22863/15 залишити без змін, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 17.12.2015 надаючи пояснення прокурор, представники позивачів 1, 2 та третьої особи на стороні позивача та третьої особи 2 на стороні відповідача підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 скасувати.

Представники відповідачів в даному судовому засіданні надаючи пояснення проти апеляційної скарги заперечували та просили в її задоволенні відмовити а рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 у звязку з неявкою у судове засідання представників третьої особи 1 на стороні відповідача розгляд апеляційної скарги було відкладено на 24.12.2015.

В судовому засіданні, призначеному на 24.12.2015, учасники судового процесу надали свої пояснення по справі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Регіональним відділенням Фонду державного майна по м. Києву було видано накази від 11.08.2011 № 1047 „Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27а та від 15.07.2011 № 934 „Про затвердження висновку про вартість майна, між відповідачем-2 та відповідачем-3 було укладено Договір оренди № 5930 від 15.08.2011 нерухомого майна, що належить до державної власності.

Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежилі приміщення загальною площею 519,50 кв. м. (в т.ч. 260,00 кв. м. на другому поверсі, 259,50 кв. м. на третьому поверсі будівлі), розміщене за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А, що перебуває на балансі державної наукової установи „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти (далі Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 28.02.2011 і становить 2 330 000,00 грн. без ПДВ (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 1.2 договору майно передається в оренду з метою розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видається українською мовою (п. 1.2. договору).

В пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір укладено з 15.08.2011 до 15.07.2014 включно.

15.08.2011 між орендодавцем (відповідач-2), балансоутримувачем (третя особа-1) та орендарем (відповідач-3) було підписано акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А.

Відповідно до п. 5.7. договору орендар зобовязаний своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт орендованого майна Ця умова договору не розглядається як дозвіл на здійснення поліпшень орендованого майна і не тягне за собою зобовязання орендодавця щодо компенсації вартості поліпшень. У разі, якщо орендар подає заяву на погодження орендодавцем здійснення невідємних поліпшень орендованого майна, він зобовязаний надати експертний висновок та проектно-кошторисну документацію на здійснення невідємних поліпшень.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих прокуратурою матеріалів приватизаційної справи, під час дії договору оренди відповідач-3 за згодою орендодавця Регіонального відділення ФДМУ по м. Києву, викладену в листі від 06.02.2012р. за № 30-09/1207, та балансоутримувача майна державної наукової установи „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти (лист від 08.09.2011р. за № 14/18-2788) проведено невідємні поліпшення орендованого майна.

27.06.2012 між відповідачем-2 та відповідачем-3 було укладено Договір № 5930/1 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5930 від 15.08.2011р., яким, зокрема, внесено зміни у п. 1.1. договору щодо вартості обєкту оренди і визначено останню в сумі 2 492 807,50 грн., а також доповнено п. 10.6 розділу 10 договору підпунктом 10.6.6., згідно з яким чинність договору припиняється внаслідок приватизації орендованого майна орендарем.

11.02.2013 сторони підписали Договір № 5930/02 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5930 від 15.08.2011, відповідно до умов якого балансоутримувачем державного нерухомого майна визначено державне підприємство „Інфоресурс, оскільки на підставі наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 04.12.2012 за № 1388 „Про передачу обєкту нерухомості та ОСОБА_1 приймання-передачі від 10.12.2012 адміністративну будівлю по бульвару Тараса Шевченка, 27А у м. Києві безоплатно передано з балансу державної наукової установи „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти на баланс державного підприємства „Інфоресурс.

Також з матеріалами справи вбачається, що Фондом державного майна України в подальшому було видано накази від 30.05.2013 за №737 „Про включення до переліку обєктів державної власності групи А, що підлягають приватизації, від 30.05.2013р. за № 741 „Щодо визначення дати оцінки, від 23.07.2013р. за №1119 „Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 741, від 25.10.2013р. за № 3385 „Про затвердження висновку про вартість майна, на підставі яких 06.12.2013р. між відповідачем-1 та відповідачем-3 було укладено Договір № 408 купівлі-продажу обєкта державної власності групи А нежитлових приміщень загальною площею 555,8 кв. м., розташованих за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27-А, що приватизуються шляхом викупу.

Згідно умов договору купівлі-продажу, Товариство з обмеженою відповідальністю „САН 11 придбало обєкт приватизації за 6 580 326,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Спірний договір купівлі-продажу обєкту приватизації був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 765.

Між Фондом державного майна України та Товариством з обмеженою відповідальністю „САН 11 12.12.2013 було підписано ОСОБА_1 № 633 передачі державного майна, згідно з яким продавець передає, а покупець приймає проданий 06.12.2013 шляхом викупу обєкт державної власності групи А нежитлове приміщення, груп приміщень №5;7 (літ. А) загальною площею 555,8 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27-А, які знаходяться на балансі державного підприємства „Інфоресурс та орендуються товариством з обмеженою відповідальністю „САН 11.

16.12.2013 Фонд державного майна України видав наказ за № 4290 „Щодо завершення приватизації обєкта.

Прокурор в своїх поясненнях стверджує, що надання в оренду відповідачу-3 спірних приміщень та подальша їх приватизація шляхом викупу проведені всупереч чинному законодавству України з огляду на наступне:

По-перше, передачу майна в оренду здійснено в порушення вимог ст. 63 Закону України „Про освіту.

Так, на момент передачі нежитлових приміщень в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю „САН 11 будівля перебувала на балансі державної наукової установи „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти. Наказом Міністерства освіти і науки України від 16.03.2010 за №215 „Про включення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави та наказом Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації від 04.04.2013р. № 77 „Про включення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави цю установу включено до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

Статтею 63 Закону України „Про освіту передбачено, що матеріально-технічну базу навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти складають будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Обєкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, не підлягають перепрофілюванню або використанню за призначенням.

Отже, з огляду на вказані приписи чинного законодавства будівля на ОСОБА_9 27-А у м. Києві, як майно державної установи системи, що фінансується з бюджету, не могла бути обєктом оренди для цілей, не повязаних з освітньою та науковою діяльністю.

Крім того, п. 1.2 договору оренди визначено цільове призначення орендованого майна - розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою.

Зі змісту статуту ТОВ „САН 11 вбачається, що серед інших видів діяльності передбачено можливість виготовлення видавничої та поліграфічної продукції товариством. Разом з тим, у Державному реєстрі видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції на час укладення договору це товариство не значилось і субєктом видавничої справи не було. На підтвердження чого прокурором до справи надано лист Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 22.06.2015 за № 2676/25/14.

Таким чином, виходячи з зазначених вище обставин, наказ Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву від 11.08.2011 № 1047 „Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27а, на думку прокурора, видано в порушення вимог ст. 63 Закону України „Про освіту, він є незаконним і відповідно до вимог ст. 21 ЦК України підлягає скасуванню з моменту видання.

Прокурор також стверджує, що оцінка та передача майна в оренду були здійснені з порушенням вимог Закону України „Про охорону культурної спадщини, оскільки згідно з наказом Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 25.06.2011р. № 10/38-11 нежитлову будівлю по бул. ОСОБА_9, 27-А у м. Києві внесено до Переліку щойно виявлених обєктів культурної спадщини м. Києва.

Таким чином, під час надання нежитлових приміщень в оренду відповідачу-3, останній мав отримати погодження уповноваженого органу щодо надання майна в користування, що визначено приписами п. 1 ч. 6 Закону України „Про охорону культурної спадщини.

Також, прокурор зазначає про те, що грошова оцінка спірних нежитлових приміщень мала проводитись з урахуванням положень ст. 19 Закону України „Про охорону культурної спадщини та Методики грошової оцінки памяток, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1447.

Отже, за твердженнями прокурора, відповідно до приписів ст.ст. 21, 203, 215 ЦК України, наявні підстави для визнання незаконним і скасування з моменту видання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 11.08.2011 № 1047, п. 5 наказу від 15.07.2011 № 934 та визнання недійсним договору оренди від 15.08.2011 № 5930.

По-третє, невідємні поліпшення орендованого майна, визначення вартості та приватизація майна проведені всупереч вимогам законодавства України.

Нежитлові приміщення на бульв. Тараса Шевченка, 27-А в м. Києві приватизовані ТОВ „САН 11 у порядку, встановленому ст. 18-2 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), яка передбачає право на викуп майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного обєкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно передано в оренду, визначеної субєктом оціночної діяльності - субєктом господарювання для цілей оренди майна.

З огляду на те, що грошова оцінка під час передачі в оренду зазначених нежитлових приміщень здійснена з порушенням вимог закону, а відтак визначена за її результатами вартість обєкта оренди є недостовірною, у звязку з чим висновок Фонду державного майна України про наявність невідємних поліпшень у розмірі більше 25 % від цієї вартості не відповідає дійсності, а рішення про включення майна до обєктів приватизації є незаконним.

Враховуючи, що саме з обємом (розміром) здійснення невідємних поліпшень орендованого майна повязане настання у ТОВ „САН 11 права на його приватизацію шляхом викупу (поза конкурсом), наведена обставина свідчить про відсутність підстав для включення цього обєкта до переліку обєктів, які могли бути приватизовані у визначений спосіб.

Відповідно до статті 37 Закону України „Про охорону культурної спадщини та Розділу V Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання та реставрації нерухомих памяток історії і культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.2004 № 295/104, роботи, у т.ч. заходи щодо підтримання технічного стану обєкта на щойно виявлених обєктах культурної спадщини, здійснюються за наявності письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Пунктом1 ст. 6 Закону України Про охорону культурної спадщини та ппунктом 5.13 Положення про Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) передбачено, що дозволи на проведення ремонтних робіт на обєктах культурної спадщини, що є памятками місцевого значення, надає зазначене управління.

Проте, в порушення наведених вимог ТОВ „САН 11 не отримало погодження уповноваженого органу на проведення невідємних поліпшень орендованого майна.

Таким чином, наказ Фонду державного майна України від 30.05.2013 за № 737, яким включено до переліку обєктів державної власності групи А, які підлягають приватизації шляхом викупу, спірних нежитлових приміщень є незаконним і підлягає скасуванню з моменту його видання на підставі ст. 21 ЦК України.

Таким чином видані на підставі вказаного наказу, що суперечить чинному законодавству, накази Фонду державного майна від 30.05.2013 № 741 „Щодо визначення дати оцінки, від 23.07.2013 № 1119 „Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 741 та від 16.12.2013 № 4290 „Щодо завершення приватизації обєкта також є незаконними та підлягають скасуванню з моменту видання відповідно до приписів ст. 21 ЦК України, а договір купівлі - продажу від 06.12.2013 № 408, укладений на їх виконання, має бути визнаний недійсним на підставі вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. До договору купівлі-продажу підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, у звязку з чим нежитлові приміщення площею 555,8 кв. м, розташовані у будинку за адресою: бульв. Тараса Шевченка, 27а, м. Київ, підлягають поверненню державі в особі Міністерства освіти і науки України, згідно зі ст. 216 ЦК України.

Під час розгляду справи представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечували.

Вивчивши всі суттєві моменти спірних правовідносин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

В статті 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобовязань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обовязкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору(ч. 3 ст. 180 ГК України).

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна, істотними умовами договору оренди є зокрема обєкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Згідно статті 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 № 11, за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Як зазначено у п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 № 11, в силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У звязку з наведеним вбачається, що господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - пята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас, господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України „Про оренду землі).

Аналізуючи умови Договору № 5930 від 15.08.2011р. оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, суд першої інстанції встановив факт погодження сторонами всіх істотних для даного виду договору умов, та прийшов до висновку про його укладеність з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

За приписами частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Обґрунтовуючи підстави для визнання спірного договору недійсним, прокурор серед іншого вказує на те, що спірні приміщення, надані в оренду відповідачу-3 використовувались не за призначенням, оскільки останнім не проводилась та не ведеться діяльність з виготовлення видавничої та поліграфічної продукції.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, видами діяльності ДНУ „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти за КВЕД є 18.12 Друкування іншої продукції (основний); КВЕД 58.19 Інші види видавничої діяльності; 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і компютерних систем; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 72.19 Дослідження й експериментальні розробки у сфері інших природничих і технічних наук; 72.20 Дослідження й експериментальні розробки у сфері суспільних і гуманітарних наук.

Пунктом 1.2. договору оренди передбачено, що майно передається в оренду з метою розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видається українською мовою.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, видами діяльності ТОВ САН 11 за КВЕД є 18.12 Друкування іншої продукції; 18.13 Виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг; 58.19 Інші види видавничої діяльності; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;и 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель (основний).

Враховуючи вище викладене вбачається, що при передачі приміщень в оренду вимоги ст.63 Закону України „Про освіту не порушувались, оскільки майно ДНУ „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти передавалось в оренду ТОВ „САН 11 з метою розміщення видавництва, що відповідало тому цільовому призначенню, з яким його могла використовувати ДНУ „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти.

Крім того, ч. 2 п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 „Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами га закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності до переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, віднесено надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Оскільки приміщення площею 519,50 кв. м за адресою; м. Київ, бул. ОСОБА_9, 27А, тимчасово не використовувались у науковій діяльності, вони могли бути надані в оренду за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які працюють у ДНУ „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти.

Згідно положень пп. 10.7.1. спірного договору оренди, договір може бути достроково розірваний на вимогу орендодавця, якщо орендар користується майном не відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.773 ЦК України, наймач зобовязаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції в матеріалах справи відсутні докази, з яких вбачалося що балансоутримувач - ДНУ „Інститут інноваційних технологій і змісту освіти звертався до Регіонального відділення ФДМ України по м. Києва з листами або скаргами на дії орендаря ТОВ „САН 11 щодо користування майном не за цільовим призначенням.

Отже, користування ТОВ „САН 11 приміщенням не за призначенням, зазначеним у договорі оренди, тобто не для видавництва, у відповідності до ст.773 ЦК України та п. 10.7.1. договору оренди може бути підставою для розірвання договору оренди, а не для визнання його недійсним.

Стосовно посилань прокурора на приписи ч. 1 ст.230 ЦК України, як на підставу визнання договору оренди недійсним , суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду У країни від 06.11.2009 № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим учасниками судового процесу не надано доказів навмисного введення останнього в оману під час укладання Договору № 5930 від 15.08.2011р. оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи прокурора щодо порушення вимог Закону України „Про охорону культурної спадщини.

Так, прокурор посилається на наказ Головного управління охорони культурної спадщини КМДА від 25.06.2011р. № 10/38-11, яким нежитлову будівлю за адресою: м. Київ, бул. ОСОБА_9, 27А, внесено до Переліку щойно виявлених обєктів культурної спадщини м. Києва.

З наявного в матеріалах справи наказу Головного управління охорони культурної спадщини КМДА від 28.04.2012р. № 10/27-12 „Про внесення змін до наказів Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.201 1 року № 10/34-11 та від 25.06.2011р. № 10/38-11, згідно з яким спірний обєкт нерухомості було виключено із Переліку щойно виявлених обєктів культурної спадщини як помилково занесений.

Тобто, будинок за адресою: м. Київ, бул. ОСОБА_9, № 27 А. ніколи не мав історико-культурної цінності, на підставі якої він міг бути визнаний памяткою.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст.18 Закону України „Про охорону культурної спадщини, обєкти культурної спадщини, що є памятками (за винятком памяток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Статтею 1 Закону України „Про охорону культурної спадщини памятка культурної спадщини (далі - памятка) - обєкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України. Щойно виявлений обєкт культурної спадщини - обєкт культурної спадщини, який занесено до Переліку обєктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Таким чином, приймаючи навіть до уваги той факт, що будинок за адресою: м. Київ, бул. ОСОБА_9, 27-А, було включено до Переліку щойно виявлених обєктів культурної спадщини м. Києва помилково, спірний будинок не являвся памяткою в розумінні Закону України Про охорону культурної спадщини, а тому вимоги даного закону на нього не поширювались.

Судом також враховано, що в матеріалах приватизаційної справи наявний лист Головного управління охорони культурної спадщини від 11.05.2012р. за № 2822, адресований Регіональному відділенню ФДМ України по м. Києві, в якому зазначено, що станом на перше травня цього року, будинок по , бул. ОСОБА_9, 27-А на обліку як памятка або щойно виявлений обєкт культурної спадщини не перебуває.

Що стосується посилань прокурора на п.14 розділу II Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання та реставрації нерухомих памяток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 року № 203, то оскільки положення даної інструкції суперечать положенням Закону України „Про охорону культурної спадщини, то застосовуються саме положення Закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Враховуючи вище викладене, доводи прокурора про те, що на укладення договору оренди необхідна згода органу охорони культурної спадщини є безпідставними,та спростовують доводи про необхідність застосувати при оцінці приміщень вимоги Методики грошової оцінки памяток, затвердженої постановою КМУ від 26.09.2002 № 1447.

Стосовно доводів прокурора про те, що грошова оцінка приміщень проведена з порушенням вимог закону, що призвело до необґрунтованого висновку про наявність невідємних поліпшень у розмірі більше 25 % від вартості приміщень, що в свою чергу свідчить про порушення порядку приватизації приміщень, також не приймаються до уваги як не обґрунтовані.

До матеріалів справи також було надано Звіт про незалежну оцінку вартості вбудованих нежитлових приміщень від 28.02.2011р., виконаний ТОВ „Слав-Консалтинг.

Відповідно до Рецензії на Звіт про незалежну оцінку вартості вбудованих нежитлових приміщень, здійснену Українським товариством оцінювачів 05.06.2015, на яку посилається прокурор у своєму позові, Звіт про незалежну оцінку вартості вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 519,5 кв. м, розташованих за адресою: м. Київ, бул.ОСОБА_9, 27-А, що виконаний ТОВ „Слав-Консалтинг для розрахунку орендної плати станом на 28.02.2011, класифікується як такий, що у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами обставин, з якими закон повязує визнання договору оренди недійсним, як і не доведено невідповідність наказів Регіонального відділення ФДМ України по м. Києву від 11.08.2011р. № 1047 „Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27а та від 15.07.2011р. № 934 „Про затвердження висновку про вартість майна вимогам чинного на дату їх винесення законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України „Про приватизацію державного майна, державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Статтею 7 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) визначено, що, зокрема, Фонд затверджує переліки обєктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають викупу; включення обєктів малої приватизації до зазначених переліків здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця; покупці подають до відповідного органу приватизації заяву про включення підприємства до одного із зазначених у цій статті переліків обєктів, що підлягають приватизації.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 18 цього Закону, приватизація обєктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного обєкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної субєктом оціночної діяльності - субєктом господарювання для цілей оренди майна.

Листом від 14.05.2013 за вих.. № 9 ТОВ САН 11, як орендар нежитлових приміщень за Договором оренди від 15.08.2011 № 5930, загальною площею 555,8 кв. м, за адресою: 01032 м. Київ, бульв. Шевченка, 27-А, звернулось до Фонду із заявою про включення зазначеного державного нерухомого майна до переліку обєктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

У відповідності до Державної програми приватизації на 2012-2014 роки, затвердженої Законом України „Про Державну програму приватизації, ст.ст. 7, 182 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) наказом Фонду від 30.05.2013р. № 737 прийнято рішення про приватизацію обєкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 555,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, 27-А, літера А, що знаходилось на балансі державного підприємства Інфоресурс та орендувалос товариством з обмеженою відповідальністю САН 11; включено обєкт до переліку обєктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Наказом Фонду від 30.05.2013 № 741 (зі змінами, внесеними наказом від 23.07.2013р.) прийнято рішення про приватизацію обєкта, з компенсацією орендарю вартості невідємних поліпшень, здійснених за рахунок власних коштів орендаря за згодою орендодавця за час оренди; визначено дату оцінки нежитлових приміщень.

Листом ТОВ „Експертне агентство „Єдність від 16.10.2013р. за № 14, згідно з умовами договору № 247 на проведення незалежної оцінки нежитлових приміщень від 05.07.2013р. та угоди про внесення змін від 19.09.2013 № 324 до договору № 247 на рецензування було надано Звіт № 374 про незалежну оцінку вартості обєкта, складеного станом на 31.08.2013р., з метою приватизації шляхом викупу.

В своїх поясненнях відповідач-1 зазначає, що під час проведення оцінки визначалась ринкова вартість майна. Рецензентом під час рецензування (дата складання рецензії 24.10.2013) було перевірено Перелік обєктів культурної спадщини Шевченківського району м. Києва та зясовано, що будинок по бульв. Т.Шевченка, 27-А у зазначеному Переліку відсутній.

Крім того, звіт про оцінку майна також містив копію листа Головного управління культурної спадщини від 11.05.2012 № 2822, в якому зазначено, що станом на 01.05.2012 вказаний будинок на обліку як памятка або щойно виявлений обєкт культурної спадщини не перебуває.

Отже, оцінка зазначеного обєкта приватизації проводилась без застосування Методики грошової оцінки памяток, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1447.

Наказом Фонду від 25.10.2013р. № 3385 затверджено висновок про вартість обєкта приватизації.

06.12.2013 між ФДМ України та ТОВ „САН 11 укладено Договір № 408 купівлі-продажу обєкта, та 12.12.2013 підписано ОСОБА_1 № 633 передачі державного майна.

16.12.2013 Фондом державного майна України видано наказ № 4290 щодо завершення приватизації обєкта.

Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах приватизаційної справи, копія якої додана до справи, наявний лист Міністерства освіти і науки, молоді та спору України від 19.03.2012р. за вих. № 1/12-1548, в якому Міністерство повідомляє Фонду державного майна України та РВ ФДМУ по м. Києву, що комісія з майновий питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спору України, не заперечує щодо включення до переліку обєктів державної власності групи А, що підлягають приватизації, нежитлових приміщень, розташованих у будівлі по бул. ОСОБА_9, 27-А в м. Києві, як таких, що не використовуються та не експлуатуються балансоутримувачем.

Також, листом від 27.05.2013р. за вих. № 1/12-4210 Міністерство освіти і науки, молоді та спору України повідомило Фонд державного майна України, що приміщення будівлі за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27-А, які є державною власністю не використовуються в навчальному та науковому процесі та закріплені за ДП Інфоресурс на праві повного господарського відання. На зазначені нежитлові приміщення не поширюються обмеження, визначені частиною 2 статті 5 Закону України Про приватизацію державного майна та частиною 5 статті 63 Закону України Про освіту.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України Про приватизацію державного майна, порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено порушень визначеного законодавством порядку приватизації приміщень загальною площею 555,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, 27-А, літера А, а відтак відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта приватизації.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2. 4. 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі „Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 року, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обовязок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Проте, прокурором не доведено належними доказами порушення відповідачами вимог чинного законодавства під час укладання Договору оренди № 5930 від 15.08.2011р. нерухомого майна, що належить до державної власності, а також наявність порушень визначеного законодавством порядку приватизації приміщень загальною площею 555,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, 27-А, літера А.

Також, прокурором не доведено порушення прав та інтересів Міністерства освіти і науки України і Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, визначених в якості позивачів, оскільки вказані особи, як свідчать матеріали приватизаційної справи, надавали згоду як на приватизацію спірних приміщень, та і на їх користування відповідачем-3.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Докази, які б спростовували вище встановлені обставини, учасниками не надано.

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, в апеляційній скарзі та які були надані в судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обовязків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним зясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Згідно пункту 4.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України, приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України „Про судовий збір, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

За таких обставин, відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги п. 4.8. постанови Пленуму ВГСУ , сплата судового збору покладається солідарно на визначених прокурором позивачів.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі №910/22863/15 залишити без змін.

Стягнути з Міністерства освіти і науки України (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 10; ) в доход Державного бюджету України 6 029,1 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги. Видати наказ.

Стягнути з Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації (04070, м. Київ, вул. Спаська, 12; ) в доход Державного бюджету України 6 029,1 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу виконавчих документів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/22863/15 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

ОСОБА_1