РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року Справа № 906/1371/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г. , суддя Петухов М.Г.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 комітет Коростенської міської ради на рішення господарського суду Житомирської області від 29.09.15р. у справі № 906/1371/15 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.)

за позовом Сарненської дослідної станції інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України

до відповідача ОСОБА_1 комітету Коростенської міської ради

про стягнення 7 928 грн 02 коп.

ВСТАНОВИВ:

Сарненська дослідна станція інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 3-8) до ОСОБА_1 комітету Коростенської міської ради (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача: боргу в сумі 4 389 грн 00 коп., інфляційних в розмірі 3 298 грн. 77 коп. та три відсотки річних в розмірі 240 грн. 25 коп..

Рішенням господарського суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року (а.с. 58-60) з підстав, вказаних у рішенні, позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача борг в сумі 4 389 грн 00 коп., інфляційних в розмірі 3 298 грн 77 коп. та три відсотки річних в розмірі 240 грн 25 коп.. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 824 грн 00 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 69-71) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що дані кошти є субвенцією з Державного бюджету а не коштами з місцевого бюджету. Також, апелян зазначає, що 7 жовтня 2013 року Відповідачем було зареєстровано Реєстр бюджетних зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів під № 123 та реєстр бюджетних фінансових зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів під № 163 на суму 4 389 грн.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2015 року (а.с. 67) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 11 листопада 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 86-90) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2015 року в справі № 906/1371/15, з підстав вказаних у даному розпорядженні, були внесені зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, визначивши колегію в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г., суддя Петухов М.Г..

Ухвалою суду від 11 листопада 2015 року, з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд справи було відкладено на 23 грудня 2015 року на 10 годину 20 хвилин (а.с. 101).

Представники Позивача та Відповідача в судове засідання від 23 грудня 2015 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 107-108). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 листопада 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

При цьому, Відповідач подав, через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення Рівненського апеляційного господарського суду, клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 109).

Колегія суддів дослідивши дане клопотання, вирішила його відхилити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.); при цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в розумний строк через затримки у провадженні, в основному з вини судів.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 7 липня 1989 року).

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Відповідача 2, в котрій висвітлена його позиція, а Відповідач 2 в своєму клопотанні не посилався на необхідність надати апеляційному суду додаткові докази - як на підстави для відкладення судового розгляду на іншу дату, так як і зважаючи на закінчення двомісячного строку, встановлено для розгляду справи, не просить суд (на підставі статті 69 Господарського процесуального кодексу), продовжити строк розгляду апеляційної скарги, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача, Відповідача 1, Відповідача та Третьої особи, за наявними у справі матеріалами (не маючи реальної можливості з урахуванням вищеописаного на відкладення розгляду справи без порушення строків розгляду цієї справи).

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Відповідача, в котрій висвітлена його позиція, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача та Відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 1 жовтня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір № 8/71 про надання послуг з організації проведення систематичного обстеження населення по визначенню вмісту радіоцезію в організмі людини пересувним лічильником випромінювання людини в місті Коростені Житомирської області (надалі Договір; а.с.12-13).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що: відповідно до Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи", враховуючи Рекомендації Державного агентства України з управління зоною відчуження від 30 травня 2013 року №01-1718/141 щодо проведення робіт з дозиметричної паспортизації у 2013 році населених пунктів України, які згідно із законодавством віднесено до зон радіоактивного забруднення, керуючись "Методичними рекомендаціями щодо проведення робіт з дозиметричної паспортизації населених пунктів України, які згідно із законодавством віднесено до зон радіоактивного забруднення" (далі - Методичні рекомендації), затверджених Наказом МНС України від 27 липня 2011 року № 764 "Про організацію проведення робіт із дозиметричної паспортизації населених пунктів" із внесеними змінами, Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується надати послуги з організації проведення систематичного обстеження населення по визначенню вмісту радіоцезію в організмі людини пересувним лічильником випромінювання людини (ЛВЛ) в місті Коростені Житомирської області в кількості 120 (сто двадцять) чоловік, згідно Переліку, наданого Відповідачем, який є невід'ємною частиною Договору (додаток № 1 до Договору).

Згідно пункту 3.1 Договору: ціна Договору становить 4 389 грн. без ПДВ згідно кошторисно-фінансового розрахунку договірної ціни, який є невід'ємною частиною Договору (додаток № 2 до Договору).

Пунктом 4.1 Договору визначено, що: усі розрахунки за Договором проводяться у безготівковій формі.

Відповідно до пункту 4.2 Договору, розрахунок за надані послуги Відповідач здійснює за актом здачі-приймання, після експертної оцінки результатів робіт (зовнішнього контролю), згідно представленої Позивачем довідки-підтвердження ННЦРМ (ІРЗ) АМН України про фактично прийняту кількість обстежень у базу даних, які пройшли контроль якості.

Підпунктами 5.1.1 та 5.1.2 Договору визначено, що: Відповідач зобовязаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за виконані Позивачем роботи та приймати у встановленому порядку виконані роботи згідно з актами здачі-приймання, представленими Позивачем.

Як вбачається з доказів, наявних в матеріалах справи, Позивач взяті на себе зобов'язання по Договору, виконав вчасно, якісно та у повному обсязі, Відповідач прийняв виконану роботу без зауважень, на підтвердження чого 1 жовтня 2013 року сторонами було підписано Акт № 1 здачі приймання виконаних робіт (а.с. 16).

Згідно даних Позивача, Відповідач свої договірні зобов'язання по оплаті наданих послуг не виконав.

У звязку з неналежним виконанням Відповідачем умов Договору, Позивач з метою досудового врегулювання спору, 11 червня 2014 року надіслав Відповідачу претензію № 1 (вих. № 165) з проханням протягом 7 днів сплатити заборгованість.

Відповідач, листом № 02-16-01/1441 від 15 липня 2014 року, направив Позивачу відповідь на його претензію від 11 червня 2014 року № 1, в котрій, зокрема зазначив, що у нього дійсно рахується прострочена заборгованість перед Позивачем, проте у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування він не має змоги її погасити (а.с.17-19).

19 березня 2015 року Позивач надіслав Відповідачу претензією № 2 (вих. № 54) з проханням сплатити заборгованість, на що 14 квітня 2015 року отримав відповідь (лист № 02-16-01/621 від 7 квітня 2015 року), де повторно зазначено, що у Відповідача дійсно рахується прострочена заборгованість за 2013 рік, проте з зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування він не має змоги її погасити (а.с.20-22).

В зв'язку з непогашенням Відповідачем заборгованості за Договором, Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача щодо стягнення боргу в сумі 4 389 грн 00 коп., інфляційних в розмірі 3 298 грн. 77 коп. та трьох відсотків річних в розмірі 240 грн. 25 коп..

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як зазначено в статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Водночас, частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений говором або законом.

Стаття 626 Цивільного кодексу України, встановлює поняття договору, відповідно до якої, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що правовідносини, які виникли між Позивачем та Відповідачем, регулюються параграфом 3 глави 63 Цивільного кодексу України "Послуги".

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з нормами статті 978 Цивільного кодексу України: за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються; володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

За змістом статтею 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

В силу дії частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами статті 526 Цивільного кодексу України (яка кореспондується із статтею 193 Господарського кодексу України) встановлено, що: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено (аналогічна позиція якої закріплена і в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України), що: одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, колегія суду зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачає, що: первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами укладено Договір про надання охоронних послуг з дислокацією обєктів, які передає Відповідач під охорону Позивачу. Під час дії Договору сторонами укладались додаткові угоди, якими вносились зміни до дислокації обєктів, регламенту роботи, визначались час охорони, вартість поста охорони та ціна послуг охорони на кожний місяць.

На підтвердження факту надання послуг сторони підписали акти здачі-приймання виконаних робіт, відповідно до умов пункту 4.2 Договору, котрим підтверджено надання послуг на загальну суму 4 389 грн (а.с. 16).

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що акт здачі-прийняття виконаних послуг (надання послуг), копія якого знаходяться в матеріалах справи, має найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які надавали та отримували послуги, перелік такої послуги (вимірювання дози внутрішнього опромінювання людини пересувним лічильником випромінювання людини в місті Коростені Житомирської області), вартість послуг, посилання на Договір та інші необхідні реквізити, а тому прийшов до висновку, що даний акт відповідає вимогам зазначеного закону та є первинним документом, які фіксують факт здійснення господарської операції.

Окрім того, як вбачається з доказів наявних в матеріалах справи (а.с. 19,22) Відповідач не заперечує факту наданих Позивачем послуг на суму 4389 грн та наявності перед Позивачем боргу в зазначеній сумі.

Однак, Відповідач зазначає про неможливість погасити борг у зв'язку з відсутністю фінансування з державного бюджету, з приводу чого колегія суду зазначає наступне.

Між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що регулюються актами цивільного законодавства України.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; при цьому, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність у боржника необхідних коштів.

Бюджетним кодексом України в свою чергу регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (стаття 1 Бюджетного кодексу України), у зв'язку з цим застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим.

Відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке не припинилось відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України. Відсутність відповідних бюджетних асигнувань не є підставою для припинення зобов'язання відповідно до ЦК України.

Крім того, як вже зазначалось вище, сторони в Договорі погодили строк розрахунків за виконані (отримані) роботи - з моменту підписання саме акту виконаних робіт, а не з моменту виникнення бюджетного зобов'язання.

Наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі та дій позивача, а невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором порушує право позивача на отримання коштів за надані належним чином послуги за договором. Відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від обов'язку щодо оплати отриманих послуг за договором.

Враховуючи, що чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються субєктами підприємницької діяльності з бюджетними установами, виконання договору повинно здійснюватись на загальних підставах.

Аналогічна позиція викладене в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року , в якій йдеться про те, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Окрім того, аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року № 11/446.

Відтак, дослідивши дані матеріали справи апеляційний господарський суд констатує, що між Позивачем та Відповідачем був укладений Договір, який породжує певні обов'язки, а надані Позивачем докази свідчать про те, що сторони погодили його умови, тобто на підставі даного Договору у Відповідача виникли майнові зобов'язання перед Позивачем з оплати вартості послуг, а у останнього виникло право вимоги виконання такої оплати.

З огляду на усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд вважає позовну вимогу Позивача про стягнення 4 389 грн основного боргу правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі та залишає судове рішення в цій частині без змін.

Крім основного боргу Позивач просив стягнути з Відповідача 240 грн 25 коп. річних та 3 298 грн 77 коп. інфляційних.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законом України та цим Договором.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на зазначене, колегія суду відхиляє твердження Відповідача, щодо того, що річні та інфляційні не підлягають до стягнення, оскільки таке стягнення не передбачено Договором, та наголошує, що стягнення річних та інфляційних в даному випадку відбувається в силі дії диспозиції статті 625 Цивільного кодексу України, що й підтверджено пунктом 6.1 Договору.

Дослідивши розрахунок річних та інфляційних (а.с. 5-6), Рівненський апеляційний господарський суд погоджується з вірністю проведеного розрахунку і, відповідно, задовольняє позовні вимоги в цій частині та стягує з Відповідача на користь Позивача 240 грн 25 коп. річних та 3 298 грн 77 коп. інфляційних.

Враховуючи усе вищевказане, суд залишає судове рішення господарського суду Житомирської області і в цій частині без змін.

Колегія суду зауважує, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на усе вищевказане у цій постанові та з огляду на докази наявні у матеріалах справи, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі є надуманими, безпідставними, а тому до уваги колегією суду не беруться.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається та Відповідачем, всупереч нормам статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, взагалі не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Житомирської області без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 комітету Коростенської міської ради - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року в справі № 906/1371/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/1371/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.