РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015Справа №910/29588/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Закарпатські овочі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-Еліт Сервіс"

про стягнення 50000 грн. 00 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю б/н від 04.12.2015;

від відповідача: не зявились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.11.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Закарпатські овочі" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-Еліт Сервіс" про стягнення 50000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обовязку із здійснення перевезення за генеральним договором транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача в якості збитків сплачену суму попередньої оплати в розмірі 50000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 порушено провадження у справі № 910/29588/15 та справу призначено до розгляду на 08.12.2015.

Представник відповідача у судове засідання 08.12.2015 не зявився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи неявку представника відповідача у судове засідання та необхідність подання сторонами доказів у справі, суд відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд справи на 22.12.2015, про що виніс відповідну ухвалу.

В судове засідання 22.12.2015 зявився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та подав додаткові пояснення по справі.

Представник відповідача у судове засідання 22.12.2015 не зявився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21457814 від 23.11.2015, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим поверненням ухвали суду від 08.12.2015 № 330 з причиною повернення: відсутня організація.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності відповідача в судовому засіданні 22.12.2015 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 22.12.2015 за відсутності представника відповідача, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 ГПК України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Згідно зі ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 22.12.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

25.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Закарпатські овочі» (позивач, клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «А-Еліт Сервіс» (відповідач, експедитор) укладено генеральний договір транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого клієнт доручає, а експедитор зобовязується за плату і за рахунок клієнта організувати перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів клієнта за допомогою залізничного транспорту, що будуть погоджені в додаткових угодах та/чи заявках, які є невідємною частиною даного договору. Вантажі, організацію перевезення яких здійснює експедитор, є власністю клієнта. При прийнятті вантажів клієнта експедитором права власності на відповідні вантажі в останнього виникає.

Як передбачено п. 2.1. Договору, сторони погоджують, який саме вантаж клієнта (найменування, кількість, код вантажу відповідно до Гармонізованої номенклатури вантажів, код вантажу відповідно до Єдиної тарифно-статистичної номенклатури вантажів та ін.) буде експедируватись, маршрути його транспортування в додаткових угодах, які є невідємною частиною даного договору. Умови надання експедитором послуг, передбачених даним договором, відносно конкретного вантажу клієнта також будуть вважатись погодженими у випадку направлення клієнтом експедитору заявки, що містить всю необхідну інформацію, і прийняття експедитором заявки до виконання відповідно до п.п. 2.2.-2.5. даного договору.

Згідно з п. 2.2. Договору, клієнт не пізніше 5 днів до планованої дати відправлення вантажу направляє експедитору заявку з вказівками щодо маршруту і всіх можливих даних стосовно вантажу та в обовязковому порядку відповідно до форми заявки вказує: найменування, кількість, код вантажу за Гармонізованою номенклатурою вантажів, код вантажу відповідно до Єдиної тарифно-статистичної номенклатури вантажів, необхідний для перевезення склад, кількість вагонів, завантаженість вагонів, строки транспортування, станції відправлення, станції призначення вантажу, найменування вантажовідправника і вантажоотримувача. Форма заявки зазначена в додатку № 1, що є невідємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.3. Договору, після отримання заявки експедитор направляє клієнту рахунок з зазначенням сум, необхідних для надання послуг відповідно до заявки.

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що після отримання оплати в розмірі, вказаному у відповідному рахунку, експедитор надає клієнту інструкцію з заповнення накладних СМГС на відвантаження відповідної партії вантажу і направляє дозвіл на відправку.

Угода між експедитором і клієнтом стосовно організації здійснення транспортного експедирування відповідної партії вантажу клієнта вважається укладеною сторонами з дати перерахування клієнтом грошових коштів чи отримання підтвердження експедитором про надходження грошових коштів в зазначеному у відповідному рахунку розмірі (п. 2.5. Договору).

Згідно з п. 2.10. Договору, сторони здійснюють приймання-передачу робіт (послуг), наданих відповідно до умов даного договору шляхом складання актів виконаних робіт (послуг), в яких фіксуються всі транспортно-експедиторські послуги, отримані клієнтом від експедитора.

Відповідно до п. 4.1. Договору, клієнт перераховує експедитору 100% передоплату грошових коштів, необхідних для виконання його доручень з перевезення відповідних партій вантажів до їх відвантаження відповідно до виставленого рахунку. Грошові кошти, надані клієнту експедитором для виконання даного договору (за винятком платні експедитору), є власністю клієнта. Допускається оплата рахунків, переданих за допомогою засобів факсимільного звязку.

У випадку несвоєчасного перерахування грошових коштів клієнтом, їх перерахування не в повному обсязі, експедитор має право затримати вантаж і розпорядитись про невидачу його отримувачеві до моменту зарахування відповідних сум на рахунок, вказаний експедитором. Витрати з простою вагонів та інші додаткові витрати в такому випадку оплачуються клієнтом (п. 4.7. Договору).

Згідно з п. 8.1. Договору, цей договір вступає в силу з дати його підписання і діє до 31.12.2014, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення з подальшою його пролонгацією на кожен наступний рік, якщо жодна зі сторін до спливу вказаного строку не заявила про його розірвання у письмовому вигляді.

Дослідивши зміст генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

За змістом ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

З огляду на положення п. 8.1 договору та відсутність доказів подання сторонами заперечень щодо продовження строку дії договору, суд дійшов висновку, що договір на момент судового розгляду справи є чинним.

Судом встановлено, що відповідно до п. 2.1. генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, сторони погоджують, який саме вантаж клієнта (найменування, кількість, код вантажу відповідно до Гармонізованої номенклатури вантажів, код вантажу відповідно до Єдиної тарифно-статистичної номенклатури вантажів та ін.) буде експедируватись, маршрути його транспортування в додаткових угодах, які є невідємною частиною даного договору. Умови надання експедитором послуг, передбачених даним договором, відносно конкретного вантажу клієнта також будуть вважатись погодженими у випадку направлення клієнтом експедитору заявки, що містить всю необхідну інформацію, і прийняття експедитором заявки до виконання відповідно до п.п. 2.2.-2.5. даного договору.

Згідно з п. 2.2. генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, клієнт не пізніше 5 днів до планованої дати відправлення вантажу направляє експедитору заявку з вказівками щодо маршруту і всіх можливих даних стосовно вантажу та в обовязковому порядку відповідно до форми заявки вказує: найменування, кількість, код вантажу за Гармонізованою номенклатурою вантажів, код вантажу відповідно до Єдиної тарифно-статистичної номенклатури вантажів, необхідний для перевезення склад, кількість вагонів, завантаженість вагонів, строки транспортування, станції відправлення, станції призначення вантажу, найменування вантажовідправника і вантажоотримувача.

Судом в ухвалах від 23.11.15 та 08.12.15 було зобовязано сторін надати будь-які укладені між сторонами додаткові угоди та заявки на перевезення на виконання генерального договір транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013.

В той же час, будь-яких доказів щодо існування додаткових угод, в яких погоджено вказані положення генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що генеральний договір транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 є рамковим договором, укладеним з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови надання послуг транспортного експедирування, при цьому погодження істотних умов кожного окремого зобовязання щодо конкретного вантажу повинно здійснюватись сторонами у додаткових угодах, заявках та виставлених рахунках шляхом оплати останніх.

У судовому засіданні 22.12.2015 представник позивача надав письмові пояснення щодо направлення експедитору (відповідачу) заявки на надання послуг транспортного експедирування в електронній формі електронною поштою, та пояснив, що факт одержання відповідачем вказаної заявки підтверджується фактом виставлення останнім рахунку №12 від 26.02.2014. Водночас, копія такої заявки сторонами суду не була надана (вказаний доказ витребовувався судом в ухвалах від 23.11.15 та 08.12.15).

Судом встановлено, що відповідачем на підставі генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 було виставлено позивачу рахунок №12 від 26.02.2014, копія якого додана позивачем до позову, на попередню оплату за залізничне перевезення 3 вагонів серії 580 з вантажем консерви овочеві ЕТСНГ 581106, ГНГ 2001 завантаженням 159 тн. по території України за маршрутом: Чорнотисів-Мальчики (3 вагони) на суму 88050,00 грн.

З урахуванням факту виставлення рахунку відповідачем та умов п. 2.3, 2.6 договору, суд дійшов висновку щодо отримання відповідачем заявки на надання послуг від позивача.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 640 ЦК України визначено момент укладення договору: договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції; якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі, відповідно до приписів ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу України, повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Крім того, положеннями норми ч. 2 ст. 644 ЦК України встановлено, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Як встановлено судом, відповідачем було виставлено рахунок №12 від 26.02.2014 на підставі генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, який, по суті, є пропозицією на укладення договору (на виникнення одиничного окремого зобовязання щодо транспортного експедирування конкретного вантажу у межах дії генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 як рамкового договору) та містить істотні умови договору транспортного експедирування предмет та ціну. При цьому, факт відсутності у рахунку вказівки на строк виконання зобовязань експедитором не може свідчити про відсутність істотної умови, з огляду на відсутність у законодавстві, що регулює вказаний вид послуг, визначення такої умови як істотної та права сторін на предявлення вимоги щодо виконання зобовязання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Як встановлено судом, на виконання положень генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 та рахунку №12 від 26.02.2014, позивачем було сплачено на користь відповідача 50000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2683 від 26.02.2014, копія якого додана до позову.

Відповідно до п. 4.1. Договору, клієнт перераховує експедитору 100% передоплату грошових коштів, необхідних для виконання його доручень з перевезення відповідних партій вантажів до їх відвантаження відповідно до виставленого рахунку. Грошові кошти, надані клієнту експедитором для виконання даного договору (за винятком платні експедитору), є власністю клієнта. Допускається оплата рахунків, переданих за допомогою засобів факсимільного звязку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем лише частково сплачено на користь відповідача суму транспортного експедирування зазначеного в рахунку № 12 від 26.02.2014 в якості попередньої оплати, тоді як умовами п. 4.1. генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 передбачений обовязок позивача здійснити передоплату вартості виконуваних відповідачем доручень клієнта щодо транспортного експедирування вантажу в повному обсязі (100% передоплата).

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що після отримання оплати в розмірі, вказаному у відповідному рахунку, експедитор надає клієнту інструкцію з заповнення накладних СМГС на відвантаження відповідної партії вантажу і направляє дозвіл на відправку.

Угода між експедитором і клієнтом стосовно організації здійснення транспортного експедирування відповідної партії вантажу клієнта вважається укладеною сторонами з дати перерахування клієнтом грошових коштів чи отримання підтвердження експедитором про надходження грошових коштів в зазначеному у відповідному рахунку розмірі (п. 2.5. Договору).

З урахуванням положень п. 2.4 договору та ч. 2 ст. 642, ч. 2 ст. 644 ЦК України, судом встановлено, що умовами генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 сторонами погоджено порядок досягнення згоди (укладення договору) щодо надання послуг на кожну партію вантажу в окремому порядку, а саме: шляхом виставлення відповідачем рахунку (який, по суті, є пропозицією на укладення договору з істотними умовами) та прийняття такої пропозиції позивачем шляхом здійснення останнім сплати грошових коштів у зазначеному у відповідному рахунку розмірі, тобто повної оплати за рахунком протягом нормально необхідного для цього часу.

Таким чином, договір щодо надання експедиторських послуг на кожну окрему партію вантажу є укладеним з моменту зарахування попередньої оплати у повному обсязі (розмір встановлено у рахунку) на рахунок експедитора, тобто є реальним договором.

Відповідно до ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що сторони повинні досягти згоди щодо всіх істотних умов договору у належній формі (ст. 638 ЦК), тобто у даному випадку у порядку, передбаченому генеральним договором транспортного експедирування, водночас, судом встановлено факт здійснення позивачем (замовником послуг) лише часткової попередньої оплати, суд дійшов висновку про те, що договір на надання послуг експедирування, вказаних у рахунку №12 від 26.02.2014, є неукладеним.

При цьому, судом здійснена оцінка категорії «протягом нормально необхідного для цього часу», визначена у ч. 2 ст. 644 ЦК України, з огляду на відсутність у генеральному договорі № 1/10-13 та рахунку № 12 від 26.02.2014 строку для відповіді на пропозицію укласти договір (строку оплати рахунку; визначена лише форма розрахунку як попередня оплата). Так, з огляду на дату виставлення рахунку 26.02.2014 та дату розгляду справи у суді (22.12.2015), враховуючи характер правовідносин сторін, суд дійшов висновку про те, що позивачем не було здійснено попередню оплату як дію щодо погодження істотних умов, викладених у пропозиції на укладення договору (рахунку № 12 від 26.02.2014), протягом нормально необхідного для цього часу.

При цьому, суд зазначає, що здійснена позивачем часткова оплата за вказаним рахунком не може розглядатись як окрема форма дій, що свідчать про фактичне виконання договору, оскільки сторони погодили необхідність здійснення повної оплати як дії, що свідчить про досягнення згоди щодо істотних умов договору саме у такій формі, тобто встановили, що правочин повинен бути реальним, а не консенсуальним.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідач не виконав обовязку із здійснення транспортного експедирування за генеральним договором транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, а саме за рахунком № 12 від 26.02.2014, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача в якості збитків сплачену суму передоплати в розмірі 50000,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач вважає, що невиконання відповідачем обовязку з транспортного експедирування за генеральним договором транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 завдало позивачу збитків у розмірі 50000,00 грн., що складають суму сплаченої ним попередньої плати за таким договором.

Як встановлено судом, згідно з п. 4.1. генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, клієнт перераховує експедитору 100% передоплату грошових коштів, необхідних для виконання його доручень з перевезення відповідних партій вантажів до їх відвантаження відповідно до виставленого рахунку.

Як встановлено судом, відповідачем на підставі генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 було виставлено позивачу рахунок №12 від 26.02.2014, на суму 88050,00 грн.

Як встановлено судом, на виконання положень генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 та рахунку №12 від 26.02.2014, позивачем було сплачено на користь відповідача 50000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2683 від 26.02.2014, копія якого додана до позову.

За таких обставин, позивачем лише частково сплачено на користь відповідача суму транспортного експедирування зазначеного в рахунку № 12 від 26.02.2014 вантажу позивача в якості попередньої оплати, тоді як умовами п. 4.1. генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 передбачений обовязок позивача здійснити передоплату вартості виконуваних відповідачем доручень клієнта щодо транспортного експедирування вантажу в повному обсязі (100% передоплата).

Судом встановлено, що договір на надання послуг експедирування, вказаних у рахунку №12 від 26.02.2014, є неукладеним, з огляду на недосягнення згоди між сторонами щодо істотних умов договору у формі та порядку, передбаченому генеральним договором транспортного експедирування.

При цьому, пунктом 2.4. генерального договору транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013 передбачено, що після отримання оплати в розмірі, вказаному у відповідному рахунку, експедитор надає клієнту інструкцію з заповнення накладних СМГС на відвантаження відповідної партії вантажу і направляє дозвіл на відправку.

Таким чином, генеральним договором встановлено, що свої зобовязання за договором експедитор починає виконувати лише після укладення договору на надання послуг експедирування, вказаних у конкретну рахунку, виставленому щодо окремого зобовязання щодо певної партії вантажу.

Водночас, позивач у позові та письмових поясненнях, наданих у судовому засіданні 22.12.2015, вказує на невиконання відповідачем своїх зобовязань в тому числі і частково на суму попередньої оплати, посилаючись на право останнього, встановлене у п. 4.7 генерального договору, на притримання вантажу у разі неповної оплати замовником.

Однак, суд зазначає, що доказів виконання експедитором послуг, вказаних у рахунку №12 від 26.02.2014, суду не надано, а отже і питання щодо права притримання експедитором вантажу у випадку фактичного виконання ним зобовязань за відсутності повної попередньої оплати не підлягає дослідженню судом.

З огляду на встановлення судом факту неукладення сторонами договору на надання експедиторських послуг, вказаних у виставленому відповідачем рахунку №12 від 26.02.2014, суд дійшов висновку, що грошові кошти, перераховані позивачем на користь відповідача у розмірі 50000,00 грн., за платіжним дорученням №2683 від 26.02.2014, наразі зберігаються відповідачем без належної правової підстави.

При цьому, на час перерахування вказаних коштів на рахунок відповідача, такі кошти правомірно утримувались відповідачем протягом нормально необхідного часу для здійснення позивачем повної попередньої оплати (часу необхідного для прийняття пропозиції відповідача на укладення договору).

Однак, як було встановлено судом, враховуючи дату виставлення рахунку 26.02.2014 та дату розгляду справи у суді (22.12.2015), та характер правовідносин сторін, суд дійшов висновку про те, що позивачем протягом нормально необхідного для цього часу не було здійснено повну попередню оплату як дію, що свідчить про погодження позивачем істотних умов, викладених у пропозиції на укладення договору (рахунку № 12 від 26.02.2014).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Водночас, в обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідач не виконав обовязку із здійснення транспортного експедирування за генеральним договором транспортного експедирування №1/10-13 від 25.10.2013, а саме за рахунком № 12 від 26.02.2014, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача в якості збитків сплачену суму передоплати в розмірі 50000,00 грн. Зокрема, позивач вказав, що ним не було вчасно відправлено вантаж контрагентам, що в свою чергу потягло втрату грошових коштів від нереалізації та простою вантажу, а також негативно вплинуло на ділову репутацію позивача.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до приписів ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Зі змісту ст. 623 Цивільного кодексу України слідує, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Таким чином, підставою позову є завдання збитків у звязку з невиконанням відповідачем договірних зобовязань - за договором транспортного експедирування, а саме ненадання послуг, передбачених у рахунку № 12 від 26.02.2014; предметом позову стягнення вказаних збитків.

З огляду на те, що судом встановлено факт неукладення сторонами договору на надання експедиторських послуг, вказаних у виставленому відповідачем рахунку №12 від 26.02.2014, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо завдання йому збитків внаслідок невиконання відповідачем зобовязання, так як останнє не виникло.

Крім того, судом не приймаються до уваги доводи позивача, що грошові кошти, які перераховані як попередня оплата є власністю позивача (крім плати експедитору), у відповідності до п. 4.1. Договору, у якості підстав для задоволення позову. Так відповідно до вказаного пункту договору визначено, що клієнт перераховує експедитору 100% передоплату грошових коштів, необхідних для виконання його доручень з перевезення відповідних партій вантажів до їх відвантаження відповідно до виставленого рахунку. Грошові кошти, надані клієнту експедитором для виконання даного договору (за винятком платні експедитору), є власністю клієнта. Згідно з п. 4.3 договору, розмір плати експедитору визначається як різниця між ціною послуг, обумовлених сторонами у відповідних додаткових угодах та/або рахунках, виставлених на підставі відповідної заявки, та тієї, більш вигідною ціною, за якою експедитор укладає правочини з транспортними та іншими підприємствами щодо перевезення вантажів клієнта.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 632, ч. 1 ст. 931 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату. Згідно з. ч. 1 ст. 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

При цьому сторони при укладенні господарського договору вільні у визначенні ціни такого договору, а саме вартості послуг, які надаються однією стороною іншій на виконання взятих на себе зобовязань.

Зазначення сторонами у генеральному договорі №1/10-13 від 25.10.2013 розмежування понять між платою експедитору та грошовими коштами, які необхідні експедитору на виконання доручень клієнта щодо перевезення вантажу, жодним чином не впливає на загальну вартість послуг та ціну договору як правову категорію, які клієнт зобовязаний сплатити експедитору на виконання зобовязань за надання останнім експедиторських послуг. Так, відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України визначено, які послуги може надавати експедитор щодо організації перевезення вантажу, в тому числі і укладення договорів з іншими особами для здійснення такого перевезення. Таким чином, у визначення витрат, які зобовязаний здійснити експедитор за договором входять витрати на відповідні послуги, які він замовляє у інших осіб, та власне вартість послуг експедитора, тобто визначається економічна складова таких витрат, однак правова природа коштів, які клієнт перераховує експедитору за договором транспортного експедирування внезалежності від подальшого спрямування таких коштів експедитором, є саме платою за надання експедиторських послуг. Отже, з моменту перерахування таких коштів у підтвердження погодження істотних умов договору, та водночас виконання такого договору, такі кошти є власністю експедитора.

При цьому, судом встановлено факт безпідставності збереження відповідачем грошових коштів, перерахованих позивачем у якості попередньої оплати за рахунком № 12 від 26.02.2014, станом на дату розгляду судом даної справи.

Однак, з огляду на те, що суд здійснює розгляд справи у межах предмету та підстав (обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги) позову, які самостійно визначаються позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Закарпатські овочі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-Еліт Сервіс" про стягнення 50000 грн. 00 коп. у якості договірних збитків не підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних коштів із визначенням інших підстав позову.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 28.12.2015

Суддя І.М. Отрош