РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015Справа №922/4122/15

За позовомЗаступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі 1) Державного космічного агентства України, 2) Державного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар"
до 1) Харківської обласної державної адміністрації, 2) Приватного підприємства "Лідер-Сі", 3) Державного підприємства "Волчанське лісове господарство"
провизнання недійсними розпорядження та договору, витребування майна
Суддя Підченко Ю.О.

за участю представників:

від прокуратуриТимко В.В. (прокурор)
від позивача 1не з'явився
від позивача 2не з'явився
від відповідача 1не з'явився
від відповідача 2Подольська Т.В. (за довіреністю)
від відповідача 3Шкурупій Ю.О. (за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України та Державного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської обласної державної адміністрації, Приватного підприємства "Лідер-Сі" та Державного підприємства "Вовчанське лісове господарство" про визнання недійсними розпорядження та договору, витребування майна.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.07.2015 р. з урахуванням ухвали суду від 27.07.2015 р. порушено провадження по справі № 922/4122/15, розгляд справи призначено на 26.08.2015 р.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.09.2015 р. матеріали справи № 922/4122/15 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до вимог ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України за результатами автоматичного розподілу справа № 922/4122/15 була передана на розгляд судді Підченку Ю.О.

Ухвалою від 05.10.2015 р. суд прийняв справу № 922/4122/15 до свого провадження, розгляд справи призначено на 30.10.2015 р.

30.10.2015 р. та 27.11.2015 р. розгляд справи судом відкладався.

15.12.2015 р. до суду надійшло клопотання позивача 2 про долучення документів до матеріалів справи.

16.12.2015 р. відповідачем 2 подано до суду відзив на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності.

В судове засідання 16.12.2015 р. з'явилися представники відповідачів 2, 3 та прокуратури.

В ході засідання судом було заслухано остаточні позиції присутніх в засіданні учасників процесу по суті спору.

Прокурор в черговий раз підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Позиція відповідачів 2 та 3 також залишилась незмінною, проти позову заперечували в повному обсязі та просили відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" (пункт 1) було надано ПП "Лідер-Сі" лісову ділянку площею 0,99 га в довгострокове тимчасове користування лісами за рахунок земель лісового фонду, що знаходяться в постійному користуванні ДП "Волчанське лісове господарство", у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва для рекреаційних цілей строком на 49 років.

На підставі вказаного розпорядження 24.04.2008 р. між Державним підприємством "Волчанське лісове господарство" (постійний лісокористувач) та Приватним підприємством "Лідер-Сі" (тимчасовий лісокористувач) укладено договір № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою, відповідно до якого постійний лісокористувач, згідно розпорядження Харківської обласної державної адміністрації № 242 від 23.04.2008 р., передає, а тимчасовий лісокористувач приймає лісову ділянку площею 0,9900 га у довгострокове тимчасове користування лісами за рахунок земель лісового фонду, що знаходяться в постійному користуванні ДП "Волчанське лісове господарство", у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва.

Лісова ділянка передається тимчасовому лісокористувачу для рекреаційних цілей терміном на 49 років (п. 1.2. договору).

За твердженнями прокурора, указану земельну ділянку було протиправно вилучено, оскільки її було закріплено за позивачем 2 на підставі акту вибору земельної ділянки від 03.01.1973 р. та державного акту на право постійного користування землею під будівництво бази відпочинку на території Старосалтівського лісництва.

Виходячи зі змісту позовної заяви, указані розпорядження та договір не відповідають вимогам земельного законодавства та мають бути визнані недійсними, оскільки відведена земельна ділянка повинна перебувати у державній власності, Харківська обласна державна адміністрація позбавлена повноважень на вирішення питання зміни цільового призначення земель державної власності та їх передачі в оренду третім особам, проекту землеустрою та технічної документації відповідачами розроблено не було, відповідного договору оренди землі не укладено та не зареєстровано в установленому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради від 09.06.1969 р. № 366 "Про відведення земель для державних, громадських та інших потреб" було дозволено відведення земельної ділянки з-поміж інших підприємству п/я А-4590 під будівництво капітальної бази відпочинку трудящих та пляжу на Печенізькому водоймищі загальною площею 2,6 га.

Відповідно до акту вибору земельної ділянки під будівництво бази відпочинку трудящих Харківського заводу "Комунар" в Вовчанському районі від 03.01.1973 р., прийнятого у відповідності з рішенням Харківської обласної Ради депутатів трудящих від 02.06.1972 р., комісія прийшла до висновку, що наявна можливість розмістити корпус по 250-300 місць на ділянці /поляні, відведеному підприємству п/я 4590 в кооперації з ним; також комісія вважає, що для розміщення спортивних площадок і площадок відпочинку, пляжу, човнової станції та ін. додатково має бути відведена площа до 2 га, що раніше була зайнята Заводом "Комунар" в прибережній смузі водосховища, з врахуванням лісових насаджень і дотриманням санітарних вимог.

Дослідивши уважно указані документи, судом встановлено, що у кожному з них вказуються різні за назвою підприємства, зокрема, підприємство п/я А-4590, Харківський завод "Комунар", Завод "Комунар", в той час як у жодному з документів не йде мова про Державне науково-виробниче підприємство "Об'єднання Комунар".

Оскільки докази зміни організаційно-правової форми чи назви зазначених у документах юридичних осіб на Державне науково-виробниче підприємство "Об'єднання Комунар" або ж докази правонаступництва в матеріалах справи відсутні, то вести мову про те, що указані акти стосуються позивача 2, не вбачається можливим.

Окрім того, виходячи зі аналізу змісту рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради від 09.06.1969 р. № 366 "Про відведення земель для державних, громадських та інших потреб" та акту вибору земельної ділянки під будівництво бази відпочинку трудящих Харківського заводу "Комунар" в Вовчанському районі від 03.01.1973 р., що підприємство п/я 4590, якому було відведено 2,6 га на Печенізькому водоймищі, є іншою в юридичною особою, а не відповідачем 2.

Таким чином, доказів на підтвердження тверджень прокурора про те, що саме Державному науково-виробничому підприємству "Об'єднання Комунар" виділено земельну ділянку пл. 2,6 га для будівництва капітальної бази відпочинку на Печенізькому водоймищі, у матеріалах справи немає.

При цьому, суд також бере до уваги Державний акт на право постійного користування землею, виданого базі відпочинку ПО "Комунар" Вовчанською Радою народних депутатів Вовчанського району Харківської області України від 09.01.1998 р. про те, що зазначеному землекористувачу надається у постійне користування 1,482 га землі в межах згідно з планом землекористування, а не 2,6 га як про те вказує прокурор.

Позивач вважає, що розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" частину лісової ділянки бази відпочинку "Срібний бір" Державного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" площею 0,99 га надано в довгострокове тимчасове користування строком на 49 років відповідачу 2.

Натомість, належних доказів на підтвердження того, що спірна ділянка площею 0,99 га у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва знаходиться на території землі державної власності, відведеної Державному науково-виробничому підприємству "Об'єднання Комунар", в матеріали справи не подано.

Також, доводи прокурора, що Харківська обласна державна адміністрація позбавлена повноважень на вирішення питання передачі в оренду третім особам земель державної власності та зміни їх цільового призначення, спростовуються таким.

Зі змісту розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" та договору № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 24.04.2008 р., відповідачу 2 було виділено саме лісову ділянку, рішення про виділення йому лісової земельної ділянки матеріали справи не містять, тому при вирішенні даного спору слід керуватися нормами Лісового кодексу України, чинного на момент прийняття спірного розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Лісового кодексу України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території з-поміж іншого приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

За приписами ст. 18 Лісового кодексу України довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Суб'єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: власники лісів або уповноважені ними особи; підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.

Відповідно до ст. 65 Лісового кодексу України використання лісових ресурсів може здійснюватися в порядку загального і спеціального використання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 68 Лісового кодексу України спеціальне використання лісових ресурсів здійснюється на лісових ділянках, які виділяються для цієї мети, без надання земельних ділянок. Лісова ділянка може бути виділена одному або кільком тимчасовим лісокористувачам для різних видів використання лісових ресурсів.

Отже, з наведених норм законодавства, що регулює спірні правовідносини слідує, що Харківська обласна державна адміністрація в межах наданих законом повноважень здійснила передачу лісової ділянки в постійне довгострокове тимчасове користування юридичній особі відповідно до встановлених законодавством цілей (рекреаційних), не змінюючи при цьому цільового призначення ділянки.

Таким чином, встановлені судом обставини справи у своїй сукупності та наведені вище приписи чинного законодавства вказують на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами", оскільки порушення законодавства при наданні спірної лісової ділянки позивачем в довгострокове тимчасове користування лісами не доведено належними та достатніми для цього доказами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою та п'ятою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач також просить суд визнати недійсним договір № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 24.04.2008 р., укладений між Державним підприємством "Волчанське лісове господарство" та Приватним підприємством "Лідер-Сі".

Однак, фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать про те, що прокурор необґрунтовано стверджує про порушення права, оскільки за змістом договору вбачається, що він укладений на підставі вільного волевиявлення, не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювані законом інтереси громадян або суб'єктів господарювання, сторони досягли істотних його умов, а тому, не підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, враховуючи висновки суду при розгляді позовної вимоги про визнання недійсним розпорядження Харківської обласної ради, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 24.04.2008 р., укладеного між Державним підприємством "Волчанське лісове господарство" та Приватним підприємством "Лідер-Сі".

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на встановлену судом відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійним оспорюваного договору з наведених вище мотивів, наслідки недійсності правочину в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають, тому вимога прокурора про витребування у відповідача 2 на користь позивача 2 земельної ділянки площею 0,99 га у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва, задоволенню теж не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 2 просить суд про застосування позовної давності до позовних вимог прокурора.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013року, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду мають право звертатися підприємства та організації за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, оскільки прокурор не довів перед судом факту порушення відповідачами економічних інтересів держави шляхом нанесення їй шкоди, тому позовна давність за таких умов не застосовується.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Питання розподілу судових витрат у справі не вирішується у зв'язку з тим, що прокурор був звільнений від сплати судового збору станом на момент подання позову до суду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 18.12.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко