КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Справа№ 910/16902/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Стецик Н.В. - довіреність б/н від 10.11.2014;

від відповідача: Левченко О.М. - довіреність № 01/29-04-15/01 від 29.04.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ОЙЛ ГРУП"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015

у справі № 910/16902/15 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ОЙЛ ГРУП"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ацис-Україна"

про визнання недійсним договору та додатку до нього,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест ойл Груп" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ацис-Україна" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору поставки обладнання № 01/20-11-13/001 від 20.11.2013, який укладений між позивачем та відповідачем, а також додатку № 2 від 28.04.2014 до вказаного договору поставки обладнання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір та додаток №2 до нього від імені позивача підписані директором ОСОБА_5, який не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, з огляду на що позивач з посиланням на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України просить визнати вказані правочини недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, не з'ясував, що матеріали справи містять докази на підтвердження виконання та схвалення позивачем лише основного договору, однак не містять жодних належних доказів на підтвердження схвалення додатку № 2 до договору, який є окремим правочином.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засіданнях оголошувалися перерви, розгляд апеляційної скарги відкладався, зокрема, на 22.12.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015, судова колегія у складі: головуючий суддя - О.М. Коротун, судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. прийняла апеляційну скаргу до свого провадження та спочатку розпочала розгляд справи.

У судовому засіданні 22.12.2015 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Зазначив, що ним не вчинялося жодних дій, направлених на схвалення додатку № 2 до основного договору.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.12.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Наполягав, що умовами договору було передбачено право сторін на збільшення вартості поставленого товару, що фактично було здійснено сторонами шляхом укладення додатку № 2 до договору.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.11.2013 між позивачем (далі - покупець) та відповідачем (далі - постачальник) було укладено договір поставки обладнання № 01/20-11-13/001 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупця системи вимірювання рівня палива (далі - товар) по цінам і в комплектації згідно зі специфікацією, наведеною в додатку, яка є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, вартість товару, що поставляється постачальником, вказана в додатку № 1 до договору і становить 4 167 161,38 грн. з ПДВ.

Судом першої інстанції вірно з'ясовано, що додатком № 2 від 28.04.2014 до договору сторонами погоджено, що оскільки змінився курс євро, встановлений в п. 2.2 договору в розмірі 11,11 грн. за 1 євро, більш ніж на 5% у відношенні до гривні, сторони прийняли рішення переглянути неоплачену вартість товару. У зазначеному додатку сторони вказали на те, що покупець у період з 17-24 квітня 2014 року здійснив оплату за договором в розмірі 1 007 470,39 грн. з ПДВ, що на момент оплати склало 16,75% від загальної вартості товару, та погодили порядок, строк і розміри подальших розрахунків.

Строк дії договору сторонами погоджено пунктом 12.5 і становить 60 місяців з моменту його підписання з врахуванням виконання сторонами всіх зобов'язань, встановлених умовами договору і письмових додатків.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання умов договору, згідно видаткових накладних, відповідач поставив позивачу товар за договором. В свою чергу, відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень, позивачем сплачувались певні грошові кошти за договором.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач наполягав на тому, що укладений між сторонами договір та додаток № 2 до нього не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки від імені позивача вказані угоди підписані директором ОСОБА_5, який не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для їх укладання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним основного договору, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, а також обґрунтовано зазначив про неодноразово схвалення укладеного між сторонами правочину діями самого позивача.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова Пленуму № 11), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Матеріалами справи підтверджується, що сторонами було узгоджено предмет договору поставки та визначено ціну, в тому числі шляхом підписання відповідних додатків до договору.

В свою чергу, як вбачається з договору поставки обладнання № 01/20-11-13/001 від 20.11.2013 від імені позивача їх підписано директором ОСОБА_5.

Відповідно до п.п. 15 п. 13.6 Статуту позивача, затвердженого загальними зборами учасників протоколом № 02/13 від 07.03.13., компетенцією загальних зборів учасників є прийняття рішення та надання дозволу (повноважень) директору позивача на укладання, зміну чи розірвання будь-яких правочинів на суму, яка перевищує 200 000,00 грн. або її еквівалент в іноземній валюті за курсом НБУ.

Згідно з п.п. 16 п. 13.6 Статуту позивача, затвердженого загальними зборами учасників протоколом № 61/13 від 24.12.13., компетенцією загальних зборів учасників є прийняття рішення та надання повноважень директору позивача на укладення, зміну, припинення чи розірвання правочинів на суму, яка перевищує 1 000 000,00 грн. або її еквівалент в іноземній валюті за курсом НБУ.

Разом з тим, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3, п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якими визначено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Крім того, судом першої інстанції правомірно встановлено, що сторонами неодноразово вчинялись дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов'язань за основним договором.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що 13.12.2013 позивачем було сплачено авансовий платіж у розмірі 1 250 148,42 грн., що на момент оплати становило 30% від загальної вартості обладнання.

В свою чергу, 23.01.2014 ТОВ «АЦИС-Україна» поставило частину обладнання ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» на суму 1074840,62 грн., що підтверджується видатковою накладною №4 від 23.01.2014 року. ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» прийняло обладнання, що підтверджується підписом інженера служби підстанції ОСОБА_4, на видатковій накладній який діяв на підставі довіреності №23 від 20.01.2014 року виданій ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» на отримання від ТОВ «АЦИС-Україна» цінностей за рахунком №392 від 11.12.13 року.

Сторонами також не заперечується, що 10.04.2014 ТОВ «АЦИС-Україна» поставило ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» обладнання на суму 3 738 062,28 грн., яке залишилося недопоставленим за договором, що підтверджується видатковою накладною №76 від 10.04.2014 року. ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» прийняло обладнання, що підтверджується підписом інженера служби підстанції ОСОБА_4, на видатковій накладній який діяв на підставі довіреності №124 від 08.04.2014 року виданій ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» на отримання від ТОВ «АЦИС-Україна» цінностей.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів відповідача, що станом на 10.04.2014 року ТОВ «АЦИС-Україна» виконало перед ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» зобов'язання за договором, а виконало ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» прийняло обладнання за договором. При цьому, жодних скарг від позивача щодо кількості, якості та комплектності обладнання не надходило.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що фактом схвалення правочину з боку позивача стало прийняття товару за договором поставки згідно належним чином оформлених видаткових накладних.

Отже, вчинивши дії, направлені на виконання умов договору та прийнявши без жодних зауважень поставлений товар, позивач додатково схвалив зі свого боку укладення спірного договору поставки, що є окремою підставою вважати дійсним основний договір, незважаючи на те, що директор ТОВ «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» ОСОБА_5 підписав вказаний правочин без достатніх повноважень на його укладання, які повинні були надаватися рішенням зборів учасників у відповідності до положень Статуту позивача.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що після прийняття відповідачем повного обсягу поставленого товару (яке відбулося 10.04.2014) було підписано додаток № 2 від 28.04.14 до основного договору. Згідно вказаного додатку особи, які його підписали, серед іншого, погодили, що кінцеву суму в розмірі 199 741,84 євро, що становить 53,25% від загальної вартості товару, покупець сплачує не пізніше 31.10.2014, з врахуванням формули, вказаної в п. 2.2. договору, яка регулює коректування ціни товару в гривнях.

Суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів апелянта в частині того, що за своєю правовою природою вказаний додаток №2 є правочином про зміни до основного договору поставки, оскільки внаслідок його укладання було змінено первісне зобов'язання між сторонами в частині умов та порядку проведення розрахунків, зокрема, вартості обладнання, яке вже було в повному обсязі прийнято позивачем на інших умовах 10.04.2014 (тобто ще за 18 днів до підписання вказаного додатку).

При цьому, вказаний додаток № 2 з боку позивача також було підписано ОСОБА_5, який (як було встановлено у даній постанові) не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання договорів на суму, що перевищує 200 000,00 грн. або її еквівалент в іноземній валюті за курсом НБУ, без відповідного рішення загальних зборів учасників позивача.

В свою чергу, матеріали справи не містять жодних доказів прийняття відповідного рішення загальними зборами учасників позивача щодо уповноваження ОСОБА_5 на укладання додатку № 2 до договору. Також відповідачем не надано жодних доказів, якими б підтверджувалося схвалення додатку № 2 до договору з боку позивача.

Суд апеляційної інстанції приймає доводи відповідача про те, що розділом 2 основного договору сторони передбачили можливість у певних випадках переглядати та змінювати вартість поставленого товару. Однак, п. 12.3 основного договору також передбачено, що усі зміни до договору вважаються дійсними лише, якщо вони здійснені в письмові формі та підписані уповноваженими представниками сторін.

З огляду на вищенаведені приписи законодавства та умови договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факт підписання додатку № 2 (який є окремим правочином) особою, яка не мала повноважень на його укладання, а також відсутність доказів подальшого схвалення вказаної угоди, є підставою визнання такого правочину недійсним.

Крім того, судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України встановлено, що у рахунках на оплату, які виставлялися позивачу відповідачем, підставою оплати визначено виключно договір № 01/20-11-13/001 від 20.11.2013, однак вказані рахунки не містять жодного посилання на додаток № 2 до договору, що спростовує доводи відповідача про схвалення позивачем додатку № 2 оплатою таких рахунків.

В цій частині суд апеляційної інстанції також зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів відповідача стосовно того, що позивач схвалив додаток № 2 до договору шляхом прийняття поставленого товару, оскільки, як було вищевстановлено, підписання додатку № 2 відбулося через 18 днів після прийняття товару позивачем. Тоді як чинним законодавством не передбачено право сторін схвалювати власними діями та виконувати правочини, яких ще не існує в природі, в тому числі враховуючи той факт, що відповідні права та обов'язки сторона набуває тільки з моменту укладення (в даному випадку підписання) кожного окремого правочину.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, тоді як рішення Господарського суду міста Києва у даній справі підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним додатку № 2 від 28.04.2014 до договору поставки обладнання № 01/20-11-13/001 від 20.11.2013, який укладений між позивачем та відповідачем, на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині та покладенням на відповідача судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно задоволеним вимогам.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги позивача пропорційно відшкодовуються йому за рахунок відповідача на підставі ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ОЙЛ ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 у справі № 910/16902/15 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 у справі № 910/16902/15 скасувати в частині відмови в позові про визнання недійсним додатку № 2 до договору поставки обладнання № 01/20-11-13/001 від 20.11.2013, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.

3. Визнати недійсним додаток № 2 до договору поставки обладнання № 01/20-11-13/001 від 20.11.13., який укладений 28.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ОЙЛ ГРУП" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ацис-Україна".

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 у справі № 910/16902/15 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ацис-Україна" (ЄДРПРОУ 31106947; адреса 03134, м. Київ, вул. Якутська, будинок 7) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ОЙЛ ГРУП" (; адреса: 43010, м. Луцьк, вул. Кременецька, будинок 38) 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1339 (одну тисячу триста тридцять дев'ять) грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/16902/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич