РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2015Справа №910/25862/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хліб Інвестбуд»

до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії «Новоукраїнський КХП»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України.

про визнання угоди недійсною

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

від третьої особи: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хліб Інвестбуд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії «Новоукраїнський КХП» про визнання недійсною угоди № 50 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.03.2013 р. укладеної між Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новоукраїнський КХП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що строк виконання зобовязань за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. не настав, у звязку з чим зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить приписам ст. 601 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25862/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобовязано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що умовами договору № Д24-11 від 01.02.2013 р. передбачено обовязок відповідача сплатити позивачу ціну товару протягом 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару, а відтак строк оплати поставлений визначений певним періодом та триває 20 банківських днів.

Також відповідач зазначає, що чинне законодавство України не ставить в залежність можливість проведення заліку зустрічних вимог від наявності порушеного зобовязання, а лише передбачає обовязковість настання строку виконання зобовязання та допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо) строк виконання щодо таких вимог настав або не встановлений, або визначений моментом предявлення вимоги.

Позивач подав пояснення по справі, у яких зазначає, що оспорювана угода не мала на меті створення правових наслідків обумовлених нею, що суперечить приписами ст. 234 Цивільного кодексу України та тягне наслідком недійсність такого правочину.

При цьому позивач стверджує, що станом на день укладення оспорюваної угоди від про зарахування зустрічних однорідних вимог 07.03.2013 р. строк оплати товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. не настав, оскільки поставлений у період з 20.02.2013 р. до 28.03.2013 р. мав бути оплачений Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії «Новоукраїнський КХП» протягом 20-ти банківських днів.

Крім того, позивач зазначає, що накладні № РН-0000010 від 28.02.2013 р. та ;№ РН-0000011 від 28.02.2013 не підтверджують поставку за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р., оскільки містять посивіння на договір № Д24-11/49.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 р. залучено до участі у розгляді даної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України.

17.12.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд».подало пояснення по справі, у яких вказує, що за умовами угоди від 07.03.2013 р. відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 2 019 554, 47 грн., що включає в себе заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» філією «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за договорами № 144 від 06.06.2012 р., № 360 від 05.07.2011 р., № 486 від 08.08.2011 р., № 520 від 22.09.2011 р. та №№ 543, 556, 557 від 03.08.2011 р. та заборгованість філії «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р.

У даному судовому засіланні представники сторін підтримали свої позиції.

Міністерство аграрної політики та продовольства України у даному судовому засіданні подало пояснення по справі, у яких вказує, що строк виконання зобовязання з оплати товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. виник з моменту отримання такого товару та мав бути виконаний протягом 20-ти банківських днів.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 21.12.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2013 р. між філією «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» укладено договір купівлі-продажу товарів № Д24-11 від 01.02.2013 р., за умовами якого, позивач зобовязався передати, а відповідач прийняти у власність товар, найменування, кількість та ціна якого вказується у специфікаціях, які є невідємними частинами договору та прорахуватись за нього не пізніше 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару.

Відповідно до п.п. 3.1. 4.1., 5.1. договору відповідач зобовязаний оплатити товар протягом 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару. Право власності на товар зберігається за позивачем протягом 30-ти календарних днів з дня набрання чинності даним договором до дати передання товару відповідачу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № Д24-11 від 01.02.2013 р. позивачем подавлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 2 062 369, 55 грн., з яких повернуто товар на суму 42 815, 08 грн., що підтверджується видатковими накладними, засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи та підтверджується представниками сторін.

07.03.2013 р. між філією «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» укладено угоду № 50 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України сторони домовились про залік зустрічних однорідних вимог на суму 2 019 554, 47 грн., що включає заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» філією «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за договорами № 144 від 06.06.2012 р., № 360 від 05.07.2011 р., № 486 від 08.08.2011 р., № 520 від 22.09.2011 р. та №№ 543, 556, 557 від 03.08.2011 р. та заборгованість філії «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. у розмірі 2 019 554, 47 грн. та договором № 497 від 15. 08.2011 р. у розмірі 2 256, 89 грн.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. угоди № 50 від 07.03.2013 р. заборгованість сторін за вказаними договорами у розмірі 2 019 554, 47 грн. за вказаними договорами є такою, що погашена.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що угода № 50 від 07.03.2013 р. суперечить приписам ст. 203 Господарського кодексу України та ст. 601 Цивільного кодексу України, оскільки станом на день укладення оспорюваної угоди строк виконання зобовязань щодо оплати товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. не настав, у звязку з чим, на думку позивача, сторони заздалегідь не мали на меті реальне настання правових наслідків, обумовлених такою угодою.

При цьому, позивач зазначає, що кінцевим строком оплати поставленого за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. товару є 29.03.2013 р.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами статті 179 Господарського кодексу України також визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Аналогічні норми закріплені також і в ст. 180 Господарського кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

При цьому, необхідною умовою для зарахування зустрічних однорідних вимог є факт настання строку виконання зобовязань.

Умовами договору № Д24-11 від 01.02.2013 р. передбачено обовязок відповідача оплатити товар протягом 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару.

За змістом ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відтак, встановлений договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. строк є граничним, зі спливом якого зобовязання за вказаним договором вважається простроченим.

В той же час, виходячи із приписів ст.ст. 251, 692 Цивільного кодексу України, а також умов договору № Д24-11 від 01.02.2013 р. строк оплати відповідачем товару, отриманого за вказаним договором є таким, що настав в момент отримання товару та закінчується у 20-й банківський день з моменту поставки.

Тобто, відповідачу визначено період у часі, коли він може виконати грошове зобовязання за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, поставка товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. здійснювалась у період з 20.02.2013 р. до 28.02.2013 р., а відтак станом на момент укладення угоди № 50 від 07.03.2015 р. строк оплати товару за кожною поставкою фактично настав.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача, що останнім днем оплати товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. є 29.03.2013 р., оскільки граничний строк оплати визначається для кожної поставки окремо та обмежується 20 банківськими днями з моменту отримання товару.

Таким чином, при укладені оспорюваної угоди № 50 від 07.03.2015 р. сторонами було дотримано встановлену ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України умову для зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме настання строку виконання зобовязання.

Стосовно посилань позивача на відсутність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, суд відзначає, що приписами ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України передбачено можливість проведення зарахування за такою заявою, однак не виключається право сторін укласти двосторонній правіючи щодо припинення зобовязання зарахуванням.

При цьому, зі змісту оспорюваної угоди № 50 від 07.03.2015 р. вбачається, що сторони мали на меті припинення грошових зобовязань Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» перед філією «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за договорами № 144 від 06.06.2012 р., № 360 від 05.07.2011 р., № 486 від 08.08.2011 р., № 520 від 22.09.2011 р. та №№ 543, 556, 557 від 03.08.2011 р. та зобовязань філії «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. на суму 2 019 554, 47 грн., у звязку з чим суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що угода № 50 від 07.03.2015 р. не спрямована на реальне настання правових наслідків.

Між тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що як вбачається зі змісту угоди № 50 від 07.03.2015 р. фактично зарахуванням припинено саме грошове зобовязання філії «Новоукраїнський КХП» Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Хлію Інвестбуд» за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. на суму 2 019 554, 47 грн.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1.. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо недійсності угоди № 50 від 07.03.2015 р. не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеними обставинами.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав з якими закон повязує недійсність правочину, а відтак позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Хліб Інвестбуд» не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 28.12.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.