КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа№ 910/17619/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Ніколайчук Ю.В. (довіреність б/н від 17.06.2015 р.), Галков І.О. (довіреність б/н від 27.10.2015 р.)

від відповідача - Полєжаєва К.О. (довіреність б/н від 10.01.2015 р.)

від третьої особи - Галков І.О. (довіреність б/н від 27.10.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю

на рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 р.

у справі №910/17619/15 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД»

до Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю про стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.05.2013 р. до 28.02.2015 р. у розмірі 5473,64 грн., інфляційних втрат за період з 15.05.2013 р. по 05.03.2015 р. у розмірі 36426,54 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг».

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.10.2015 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5473,64 грн. 3% річних, 36426,54 грн. інфляційних втрат та 1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги частково, з врахуванням строків перерахування коштів на казначейські рахунки.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням чинних норм матеріального права та порушенням норм процесуального права відносно повноти, всебічності та об'єктивності розгляду справи.

Представники позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати частково.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

11.04.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» було укладеного договір фінансового лізингу № 1290/04/2008, за умовами якого позивач, як лізингодавець, зобов'язався набути у свою власність техніку згідно з установленою лізингоодержувачем специфікацією і передати її без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу у тимчасове володіння та користування за плату, а відповідач, як лізингоодержувач, зобов'язався прийняти її на умовах договору (п. 1.1. договору).

За змістом п. 2.3. договору, вартість майна, що передається лізингоодержувачу складає суму еквівалентну 97282,00 у.о., в тому числі ПДВ в розмірі 20 % - 16213,67 у.о., виражена в гривнях України.

На виконання зазначеного пункту договору, позивачем було передано у користування відповідача предмет лізингу, а саме: Автобетонозмішувач Штеттер АМ 10 FHC, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000379 від 26.08.2008 р. та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей серії ЯПД №419812 від 20.08.2008 р. Вартість переданого майна складає 750811,12 грн.

Під час розгляду справи № 910/9562/13 господарським судом міста Києва встановлено, що відповідач не виконав свого обов'язку за договором фінансового лізингу № 1290/04/2008 від 11.04.2008 р. та своєчасно не здійснив оплату лізингових платежів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.06.2013 р. у справі № 910/9562/13 стягнуто з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» суму основного боргу 100902,91 грн., пеню в розмірі 2901,69 грн., 3% річних в розмірі 580,34 грн., інфляційні втрати в розмірі 20,17 грн. та 2088,11 грн. витрат по сплаті судового збору

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.09.2014 р. у справі № 910/9562/13 на підставі ст. 25 ГПК України замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД».

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 526 ЦК України визначено, що, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України оскільки, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Правомірність стягнення 3% річних та інфляційних втрат після стягнення основного боргу за окремим судовим рішенням підтверджується п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/249 від 15.03.2011 р. з посиланням на постанову Верховного Суду України у справі №10/25 від 20.01.2011 р.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, спірне грошове зобов'язання у жодний із передбачених чинним законодавством способів не припинилось, має місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, а тому позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Кошти боржник має сплатити за час прострочення по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, а не на рахунок органу державної виконавчої служби, оскільки саме в цей день боржник вважається таким, що виконав зобов'язання за договором фінансового лізингу належним чином, і це зобов'язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Посилання відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо невірного визначення позивачем періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат оцінюється колегією суддів критично, оскільки обов'язок відповідача сплатити лізингові платежі за договором фінансового лізингу № 1290/04/2008 від 11.04.2008 р. виник з 16.08.2008 р. по 15.08.2013 р. (згідно погодженого графіка внесення платежів, який є додатком № 1 до договору). Доказів сплати лізингових платежів у зазначений період та своєчасного виконання рішення суду відповідачем не надано, тому посилання відповідача на те, що нарахування повинно здійснюватись з 11.02.2015 р. є безпідставним.

Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач заперечував проти вказаного періоду, посилаючись на те, що грошові кошти на виконання наказу господарського суду міста Києва № 910/9562/13 були сплачені на розрахунковий рахунок ВДВС 12.02.2015 р., проте Управління Державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва не перерахувало їх одразу.

Натомість колегія суддів зазначає, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Крім того, відповідно до п. 1.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14 … порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені...

Колегія суддів зазначає, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ не позбавлена права звернутися з відповідним позовом до осіб, винних у затримці перерахування грошових коштів.

Відповідач в добровільному порядку рішення суду по справі № 910/9562/13 не виконав, що потягло за собою примусове виконання, в рамках якого були перераховані грошові кошти з рахунку Фірми «Т.М.М.» - ТОВ на рахунок ВДВС, відкритий у казначействі.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 5473,64 грн. та 36426,54 грн. інфляційних втрат за період з 15.05.2013 р. по 05.03.2015 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням чинних норм матеріального права та порушенням норм процесуального права відносно повноти, всебічності та об'єктивності розгляду справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 р. у справі №910/17619/15 залишити без змін.

Справу №910/17619/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун