РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015Справа №910/28307/14
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Будівельне управління №813»

2. Публічного акціонерного товариства «Південьзахідшляхбуд»

про стягнення 958 403,00 грн., -

Головуючий суддя Морозов С.М.

Судді Сташків Р.Б.

Мудрий С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Семеняка М.В. (представник за довіреністю №20-07/15 від 20.07.2015р.);

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідач 2: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства «Будівельне управління №813» (надалі також - відповідач-1) Публічного акціонерного товариства «Південьзахідшляхбуд» (надалі також - відповідач-2) суми в розмірі 958 403,00 грн. на підставі Договору фінансового лізингу №L1501-12/07 від 11.12.2007р. та Договорів поруки від 12.04.2010р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Віадукт» є боржником за зобов'язаннями по Договору фінансового лізингу №L1501-12/07 від 11.12.2007р. і оскільки останнім не сплачено, у строки передбачені Договором фінансового лізингу, лізингові платежі, позивач звернувся до суду про стягнення цих коштів з поручителів (відповідача-1 та відповідача-2), які за Договорами поруки від 12.04.2010р. поручились перед позивачем за невиконання ТОВ «Віадукт» своїх обов'язків по Договору фінансового лізингу.

В матеріалах справи міститься клопотання позивача про залишення без розгляду, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, позовної вимоги в частині стягнення 958 403,00 грн. з відповідача-2, яке обґрунтоване тим, що позивача визнано конкурсним кредитором у справі №902/1722/14 про банкрутство відповідча-2.

Судом, у відповідності до розділу ХІ Господарського процесуального кодексу України, буде надана оцінка зазначеному клопотанню під час прийняття рішення в справі.

Відповідачами відзиви на позовну заяву до матеріалів справи не надано, про час та місце судових засідань повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. порушено провадження у справі №910/28307/14 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 21.01.2015р. за участю повноважних представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

В судовому засіданні 21.01.2015р. розгляд справи було відкладено до 02.02.2015р.

В судовому засіданні 02.02.2015р. розгляд справи було відкладено до 11.02.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2015р. продовжено строк розгляду спору у даній справі на п'ятнадцять днів в порядку ст. 69 ГПК України та відкладено розгляд справи на 23.02.2015р.

В судовому засіданні 23.02.2015р. розгляд справи було відкладено до 04.03.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015р. у справі №910/28307/14 призначено колегіальний розгляд даної справи.

Розпорядженням Заступника Голови Господарського суду міста Києва від 04.03.2015р. визначено колегіальний склад суду у даній справі - суддя Пригунова А.Б. (головуюча), судді Марченко О.В. та Любченко М.О.

Ухвалою від 04.03.2015р. справу №910/28307/14 було прийнято до колегіального провадження, судове засідання призначено на 06.04.2015р.

В судовому засіданні 06.04.2015р. розгляд справи було відкладено до 27.04.2015р.

Судове засідання, призначене на 27.04.2015р. не відбулось, у зв'язку з чим ухвалою від 13.05.2015р. розгляд справи було призначено на 08.06.2015р.

08.06.2015р. у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Пригуновою А.Б. призначено проведення автоматизованого розподілу справи №910/28307/14.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 08.06.2015р. справа №910/28307/14 була передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Морозов С.М., судді Любченко М.О., Марченко О.В.

Ухвалою від 10.06.2015р. справу №910/28307/14 було прийнято до провадження призначеною колегією суддів, судове засідання призначено на 08.07.2015р.

Судове засідання 08.07.2015р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою від 14.07.2015р., у зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з лікарняного, судове засідання в справі №910/28307/14 було призначено на 28.07.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2015р. у справі №910/28307/14 зупинено провадження до розгляду пов'язаної з нею справи №902/1722/14 Господарського суду Вінницької області за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Сєвєродонецького «Об'єднання склопластик» до Публічного акціонерного товариства «Південьзахідшляхбуд» про визнання банкрутом та набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили.

26.11.2015р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання про поновлення провадження у справі з доказами на підтвердження усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у даній справі.

Згідно розпорядження №04-23/1980 від 01.12.2015р. у зв'язку з припиненням повноважень судді Любченко М.О. щодо здійснення правосуддя та участю судді Марченко О.В. в засіданні робочої групи, призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/28307/14.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 01.12.2015р. справа №910/28307/14 була передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Морозов С.М., судді Сташків Р.Б., Мудрий С.М. Ухвалою від 02.12.2015р. справа №910/28307/14 була прийнята до провадження визначеною колегією суддів, судове засідання призначено на 17.12.2015р.

В судове засідання 17.12.2015р. представники від відповідачів не з'явились, заяв та клопотань до суду не надіслали.

За висновками суду, відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача-1 на є: 02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, офіс 302, а відповідача-2: 21036, м. Вінниця, вул. 40-річчя Перемоги, 27.

На вказані адреси судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвали від 10.06.2015р. та від 14.07.2015р. з метою повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи.

До суду повернулись повідомлення про вручення відповідачам ухвал суду.

З приводу неявки представників відповідачів в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 17 грудня 2015 року в справі №910/28307/13 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2007р. між позивачем (лізингодавець за Договором лізингу) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віадукт» (лізингоодержувач за Договором лізингу) був укладений Договір фінансового лізингу №L1501-12/07 (надалі - Договір лізингу).

Відповідно до п. 1.1 Договору лізингу позивач на підставі Договору купівлі-продажу (поставки) зобов'язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціни одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (Додаток №2 до цього Договору) (надалі - предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

Вартість предмета лізингу становить 1 531 410,84 грн. (в тому числі 20% ПДВ). (п. 3.1. Договору лізингу).

Пунктом 4.1. Договору лізингу визначено, що лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу та поточних лізингових платежів, що включають: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, та комісію позивача.

Окрім того, у відповідності до п. 4.6. Договору лізингу до складу комісії в повному обсязі включаються винагорода позивача, компенсація відсотків за фінансування придбання предмета лізингу за Договором купівлі-продажу та витрати позивача, які виникли в період дії цього Договору та пов'язані з ним.

Оплата всіх лізингових платежів (авансового та поточних), зазначених в цьому розділі Договору, здійснюється лізингоодержувачем в національній валюті України - гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача. (п. 4.7. Договору лізингу).

Згідно з п. 6.1.2. Договору лізингу, позивач має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей Договір та вилучити у лізингоодержувача предмет лізингу у безспірному порядку у таких випадках, коли лізингоодержувач, зокрема, не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим Договором. (п. 8.1. Договору лізингу).

Додатком №1 до Договору лізингу сторонами погоджено графік платежів.

Додатком №2 до Договору лізингу погоджено специфікацію предмету лізингу, а саме бетононасосу високого тиску WP750-18, 2007р.в.

Загальні умова фінансового лізингу сторонами погоджено Додатком №4 до Договору лізингу.

За Актом приймання-передачі обладнання (предмета лізингу) від 30.07.2008р. на підставі Договору постачання від 11.12.2007р. №Р1501-12/07 ТОВ «Констракшн Машинері» передав у власність позивача, а відповідач прийняв предмет лізингу згідно Договору лізингу.

З метою забезпечення виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань за Договором лізингу позивачем було укладено з відповідачем-1 (поручитель-1) Договір поруки від 12.04.2010р. (надалі - Договір поруки-1) та з відповідачем-2 (поручитель-2) Договір поруки від 12.04.2010р. (надалі Договір поруки-2) (разом - Договори поруки, поручителі).

Умови договорів поруки є ідентичними.

Так, згідно п. 1.1. Договорів поруки зазначено, що зобов'язання підписано сторонами у відповідності до чинного законодавства України та відповідає положенням ст.ст. 553-559 Цивільного кодексу України.

Сторони Договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед позивачем відповідати по зобов'язанням ТОВ «Віадукт», які виникають за Договором лізингу, включаючи, але не обмежуючись наступним: сплатити лізингові та всі інші платежі на умовах договору лізингу, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки а у випадках, передбачених Договором лізингу, а також виконати інших умов, крім передбачених цим Договором, не потребують. (п. 1.2. Договорів поруки).

У випадку невиконання лізингоодержувачем взятих на себе зобов'язань за Договором лізингу, поручитель несе солідарну відповідальність перед позивачем у тому ж обсязі, що і лізингоодержувач, включаючи сплати основного боргу за Договором лізингу, нарахованих лізингових платежів та неустойки. (п. 2.1. Договорів поруки).

У відповідності до п. 4.1. Договорів поруки сторони встановили, що ці Договори набирають чинності з дня їх підписання сторонами (дата Договорів) і діють до повного виконання боргових зобов'язань за Договором лізингу. Відповідальність поручителів припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі.

Разом з тим, ТОВ «Віадукт» свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів за Договорами виконував неналежно, систематично порушуючи встановлені п.п. 1.1, 4.1-4.9 Договору лізингу, п.п. 5.1-5.5, п. 8.1.4 Загальних умов фінансового лізингу (Додаток №4 до Договору), та п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Окрім того, позивачем було надіслано на адреси поручителів листи-вимоги (№1261-09/14 від 08.09.2014р. - поручителю-1 та №1260-09/14 від 08.09.2014р. - поручителю-2), якими він вимагав виконання зобов'язань з оплати лізингових платежів.

У зв'язку з порушенням вимог Договору лізингу лізингоодержувачем, та Договорів поруки поручителями, а саме сплати лізингових платежів, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань по Договору та передачі майна у лізинг підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

29.10.2012р. листом за вих. №1879-10/2012 позивач повідомив ТОВ «Віадукт» про односторонню відмову від виконання договорів фінансового лізингу у зв'язку із наявністю у лізингоодержувача заборгованості за договорами у розмірі 40 739 536, 86 грн., в тому числі заборгованість за виставленими-рахунками фактурами - 35 452 091,39 грн., заборгованість зі сплати вартості Предметів лізингу згідно Графіку - 5 287 445,47 грн.

07.11.2012р. позивач повторно надіслав ТОВ «Віадукт» телеграму №105047 про односторонню відмову від виконання Договорів фінансового лізингу у зв'язку із наявністю у лізингоодержувача заборгованості за договорами.

Згідно із п. 6.4. Договору лізингу, у разі припинення або розірвання цього Договору та/або вилучення предмета лізингу всі витрати, пов'язані з вилученням предмета лізингу та його подальшою реалізацією здійснюються за рахунок лізингоодержувача або відшкодовуються позивачу лізингоодержувачем в повному обсязі.

Відповідно до п. 6.6. Договору лізингу, у разі припинення або розірвання цього Договору та/або вилучення предмета лізингу лізингоодержувач відшкодовує позивачу всі витрати, пов'язані з вилученням предмета лізингу.

Згідно п.п. 8.1.17. Загальних умов фінансового лізингу (Додаток №4 до Договору лізингу) у разі дострокового припинення Договору лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу та сплатити позивачу платежі, визначені п.п. 10.3.2. цих Загальних умов.

Пунктом 10.3.2. Загальних умов фінансового лізингу (Додаток №4 до Договору лізингу) встановлено, що у разі дострокового припинення Договору Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити Лізингодавцю наступні платежі:

1) комісію за дострокове припинення Договору в розмірі 0,8 % від суми непогашеної вартості Предмету лізингу, визначеної за правилами ч.5 п.п. 10.3.2. цих Загальних умов;

2) нараховані за Договором штрафні санкції (штраф, пеня);

3) суми, які відшкодовують витрати Лізингодавця та не були сплачені Лізингоодержувачем;

4) заборгованість по поточних лізингових платежах та нарахованих штрафних санкціях;

5) заборгованість Лізингоодержувача зі сплати вартості Предмета лізингу, визначена за правилами п.5.9 цих загальних умов для лізингового періоду, який слідує за періодом вилучення (повернення) предмета лізингу або в якому має місце дострокове припинення договору.

Отже, після одностороннього розірвання, зокрема Договору лізингу, який є основним предметом позовних вимог в даній справі, у зв'язку із порушенням лізингоодержувачем їх умов, на нього покладається обов'язок сплати сум, визначених за умовами Договору, зокрема, п. 10.3.2. Загальних умов фінансового лізингу.

Загальна сума заборгованості лізингоодержувача за Договором лізингу, зазначена позивачем, становить 958 403,00 грн.

Зазначена сума також встановлена ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.10.2014р. по справі №910/11244/14 про затвердження вимог кредиторів ТОВ «Віадукт», а також ухвалою Господарського суду Вінницької області від 04.11.2015р. в справі №902/1722/14 про визнання позивача конкурсним кредитором у справі №902/1722/14 про банкрутство ПАТ «Південьзахідшляхбуд» (відповідач-2).

Так, згідно вимог позивача та зазначених ухвал, заборгованість лізингоодержувача на загальну суму в розмірі 958 403,00 грн. складається з: заборгованості по виставленим рахункам на дату розірвання (комісія позивача без ПДВ 553 360, 14 грн. + відшкодування частини вартості 611 298, 17 грн. = 1 164 658, 31 грн.; відшкодування частини вартості предмета лізингу з врахуванням курсової різниці 709 085, 20 грн.; 0,8% штрафу за дострокове розірвання договору 6 807, 21 грн.; заборгованість по виставленими рахунками на дату розірвання на сплату додаткових витрат на суму 4 205, 42 грн.; додаткові витрати на суму 17 407, 53 грн., понесені після розірвання договору; за мінусом 853 440, 00 грн. вартості продажу вилученого предмету лізингу.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (ст. 35 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, факт наявності боргу лізингоодержувача («ТОВ «Віадукт») на суму в розмірі 958 403,00 грн. перед позивачем за Договором лізингу є належним чином підтвердженою, та не підлягає доведенню знову.

Згідно із ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Станом на час вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погашення заборгованості по лізинговим платежам за Договором лізингу в сумі 958 403,00 грн.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. (ст. 554 Цивільного кодексу України).

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. (ст. 559 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі укладаючи з позивачем Договори поруки зобов'язались відповідати за невиконання боржником (ТОВ «Віадукт») свого зобов'язання за Договором лізингу як солідарні поручителі, однак матеріали справи не містять доказів і відповідачами не доведено протилежного, що сума заборгованості по лізинговим платежам в розмірі 958 403,00 грн. сплачена позивачу.

Щодо клопотання позивача про залишення без розгляду позовної вимоги в частині стягнення з відповідача-2 суми в розмірі 958 403,00 грн., то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Однак, як встановлено судом, справа №902/1722/14 не тільки перебуває в провадженні Господарського суду Вінницької області, а й результатами її розгляду винесено ухвалу, якою позивача визнано конкурсним кредитором у справі №902/1722/14 про банкрутство відповідча-2, зокрема на суму боргу по Договору лізингу в розмірі 958 403,00 грн., а тому застосування норми п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України в даному випадку є неможливим.

Окрім того, суд вважає за не обідне зазначити, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав (п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом пункту 2 частини першої статті 62 і пункту 2 частини першої статті 80 ГПК не допускається розгляд господарським судом двох чи більше справ зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет чи з тих же підстав. При цьому за змістом абзацу другого підпункту 3.7 пункту 3 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 18.09.97 №02-5/289 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» підставою позову є ті обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача, а не законодавчі чи інші нормативно-правові акти, на які він посилається. (п. 20 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.09.2009р. №01-08/530 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України»).

Припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини другої статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах. (п. 4.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

У відповідності до інформації, яка міститься в матеріалах справи, ухвала Господарського суду Вінницької області в господарській справі №902/1722/14 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Сєвєродонецького «Об'єднання склопластик» про визнання Публічного акціонерного товариства «Південьзахідшляхбуд» банкрутом набрала законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Таким чином, з огляду на викладене, клопотання позивача про залишення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача-2 суми в розмірі 958 403,00 грн. без розгляду задоволенню не підлягає, проте провадження в справі щодо зазначеної вимоги підлягає припиненню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з встановленням судом вищенаведених обставин.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/28307/14 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з Публічного акціонерного товариства «Будівельне управління №813» суми заборгованості в розмірі 958 403,00 грн., а провадження в справі щодо позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Південьшляхзахідбуд» заборгованості в розмірі 958 403,00 грн. підлягають припиненню.

Також слід зазначити, що пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судві витрати також розподіляються між відповідачами порівну.

Враховуючи, що обставина, на підставі якої в справі №910/28307/14 припинено провадження згідно п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України щодо позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Південьшляхзахідбуд» заборгованості в розмірі 958 403,00 грн., виникла вже під час перебування даної справи в провадженні, то судовий збір позивача в розмірі 19 168,06 грн., у відповідності до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», розподіляється між відповідачами порівну.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження в справі №910/28307/14 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Південьшляхзахідбуд» заборгованості в розмірі 958 403,00 грн. припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «будівельне управління №813» (; 02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, офіс 302) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (; адреса: 04073, м. Київ, просп. Московський, 9, корпус, 5, офіс 101) суму заборгованості в розмірі 958 403,00 грн. (дев'ятсот п'ятдесят вісім тисяч чотириста три гривни 00 копійок) та суму судового збору в розмірі 9 584,03 грн. (дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири гривни 03 копійки).

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південьзахідшляхбуд» (; 21036, м. Вінниця, вул. 40-річчя Перемоги, 27) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (; адреса: 04073, м. Київ, проспект Московський, 9, корпус, 5, офіс 101) суму судового збору в розмірі 9 584,03 грн. (дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири гривни 03 копійки).

5. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.12.2015р.

Головуючий суддя С.М. Морозов

Судді Р.Б. Сташків

С.М. Мудрий