КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Справа№ 911/3721/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників:

від позивача: Чорноус А.Г. - довіреність № 183 від 20.03.2015;

від відповідача: Божук Ю.К. - довіреність № 740/03-УРБ-15 від 19.10.2015;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

на ухвалу Господарського суду Київської області від 25.11.2015

у справі № 911/3721/15 (головуючий суддя - Третьякова О.О., судді - Подоляк Ю.В., Христенко О.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола"

про стягнення 4794926,63 грн. та 669545,14 доларів США,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" про стягнення заборгованості у розмірі 4794926,63 грн. та 669545,14 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ станом на 30.07.2015 становить 14779243,49 грн., а разом складає 19574170,12 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.08.2015 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю " У Хромого Пола" (далі - третя особа).

В обґрунтування позовних вимог ПАТ "ВТБ Банк" посилається на неналежне виконання третьою особою зобов'язань за кредитним договором №10.05/08-СК від 27.06.2008, укладеного між позивачем та третьою особою щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, які забезпечені порукою з боку відповідача згідно з договором поруки №101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладеного між сторонами у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 було задоволено клопотання ТОВ "Фоззі-Фуд" б/н від 02.11.2015 про призначення експертизи; призначено у справі № 911/3721/15 судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз; зупинено провадження у справі № 911/3721/15 до закінчення експертних досліджень і отримання судом висновків експертів.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ПАТ "ВТБ Банк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 25.11.2015 в частині зупинення провадження та передати її для подальшого розгляду до Господарського суду Київської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв ухвалу з порушенням норм процесуального права, зокрема, належним чином не обґрунтував доцільність проведення судової експертизи, тоді як зупиненням провадження у справі здійснив затягування розгляду справи, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині необхідного здійснення розгляду справи упродовж розумного строку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.12.2015.

У судовому засіданні 24.12.2015 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу місцевого господарського суду - скасувати. Зазначив, що у даному випадку призначення експертизи та зупинення провадження судом першої інстанції не узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини в частині тлумачення положення «розумний строк розгляду справи», при цьому посилався на рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Елементарія Сандерс проти Іспанії». Разом з цим, повний текст даного рішення та його переклад на українську мову не надав. Однак, наполягав на тому, що матеріали справи містять достатньо доказів для з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, перевірки правильності структури та розрахунку вірного розміру заборгованості без залучення експертів в економічні галузі та призначення судової експертизи. Окремо зауважив, що заперечення відповідача на позов були в подальшому враховані позивачем, у зв'язку з чим подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій було виключені періоди, що заперечувалися відповідачем. На підтвердження власних доводів надав практику Вищого господарського суду України при вирішенні аналогічних спорів.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.12.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін. Наполягав на тому, що зважаючи на складність розрахунків сум, які є предметом позову, необхідність дослідження значного обсягу первинних фінансових документів та їх співставлення з умовами кредитного договору, укладеного між позивачем та третьою особою, призначення судової економічної експертизи було необхідною мірою для можливості подальшого встановлення усіх фактичних обставин справи та правомірного і законного вирішення даного спору. Також зазначив, що як розрахунок позовних вимог, так і заява про зменшення розміру позовних вимог, містять значні протиріччя та розбіжності (зокрема, в періодах, сумах, порядку та методиці обчислення заборгованості) у порівнянні з котррозрахунком відповідача. На підтвердження власних доводів надав практику Вищого господарського суду України при вирішенні аналогічних спорів.

Представник третьої особи у судове засідання 24.12.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення № 153, яким підтверджується отримання третьою особою вищезазначеної ухвали від 14.12.2015 по даній справі.

Жодних клопотань або пояснень у судове засідання 24.12.2015 третя особа не подала.

Разом з цим, частиною 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 визначено, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань та заяв про відкладення розгляду справи (в тому числі щодо неможливості подання доказів з причин, що не залежать від третьої особи тощо), з огляду на обмежений ч. 2 ст. 102 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки ухвали Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України, першочергові позовні вимоги у даній справі були уточнені позивачем, зокрема, поданням додаткових пояснень від 24.11.2015 та заяви про зменшення позовних вимог від 23.11.2015, відповідно до якої позивачем заявлено до стягнення з відповідача 4536059,70 грн. та 663617,87 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ станом на 30.07.2015 (1 долар дорівнює 22,073558 грн.), становить 14648407,54 грн, а разом складає 19184467,24 грн., з яких:

- 611145,20 доларів США, (13490149,02 грн.) - простроченої заборгованості по кредиту;

- 37076,15 доларів США (818402,55 грн.) - простроченої заборгованості по сплаті процентів станом на 30.07.2015;

- 7333,74 доларів США, (161881,74 грн.) - строкової заборгованості по сплаті процентів, нарахованих за період з 25.06.2015 по 30.07.2015 (включно);

- 4246472,96 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, що нараховано за період з 27.02.2015 по 30.07.2015 (включно);

- 138579,50 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів, що нарахована за період з 30.08.2014 по 30.07.2015 (включно);

- 151007,24 грн. - договірної санкції у розімірі 0,00278% від заборгованості за кредитом за кожен календарний день періоду невиконання, нарахованої у зв'язку з порушенням позичальником зобов'язання щодо проведення оборотів, за період з 01.01.2014 по 30.06.2015;

- 7735,59 доларів США (170751,99 грн.) - 3% річних за прострочення повернення кредиту за період з 27.02.2015 по 30.07.2015 (включно);

- 327,19 доларів США, (7222,25 грн.) - 3% річних за прострочення сплати процентів за період з 30.08.2014 по 30.07.2015 (включно).

В свою чергу, як вбачається з матеріалами справи та підтверджено відповідачем в судовому засіданні, останній заперечує розмір та правомірність позовних вимог, у зв'язку з чим, 03.11.2015 через канцелярію Господарського суду Київської області подав клопотання (т. 2, а.с. 218-222) про призначення судової експертизи документів фінансово-кредитних операцій та зупинення провадження у справі. Крім того, 25.11.2015 відповідачем подавалися уточнення до клопотання про призначення судової експертизи.

Зі змісту зазначеного клопотання вбачається, що відповідач не погодився з нарахованими та заявленими позивачем до стягнення сумами, оскільки виявив розбіжності у методиці нарахуванні штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами, невідповідність їх застосування умовам кредитного договору, а тому заперечує визначену позивачем суму заборгованості та метод її нарахування, у зв'язку з чим просив суд першої інстанції призначити у справі судову експертизу для встановлення дійсного розміру заборгованості відповідача та позичальника за кредитним договором №10.05/08-СК від 27.06.2008, укладеного між позивачем та третьою особою. Також сторона запропонувала орієнтовний перелік питань для вирішення експертизи.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення у справі судової економічної експертизи документів фінансово-кредитних операцій, проведення якої доручив атестованим судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення судовим експертам поставив питання, які відповідають орієнтовному переліку вирішуваних питань, зазначеному в Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 N 53/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.01.2013 р. за N 1/22533 (далі - Інструкція).

Крім того, вказаною ухвалою було зупинено провадження по справі №911/3721/15 до закінчення експертних досліджень і отримання Господарським судом Київської області висновків експертів, а матеріали справи скеровані до КНДІСЕ.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач, зокрема, зазначав про необґрунтованість оскаржуваної ухвали в частині зупинення провадження по справі та просив її скасувати.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність наведених доводів апелянта, враховуючи наступне.

Так, питання зупинення провадження у справі регулюються статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Частиною 2 вказаної статті унормовано, що господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь у судовому процесі, або за своєю ініціативою у разі, зокрема, призначення господарським судом судової експертизи. Згідно з частиною п'ятою цієї ж статті ухвалу про зупинення провадження може бути оскаржено.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Порядок призначення і проведення судової експертизи визначений статтею 41 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Тобто експертиза призначається, коли для вирішення справи необхідні специфічні знання в певній галузі, а призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань. При цьому, наведена норма не передбачає можливості оскарження процесуальних дій суду щодо призначення експертизи.

При цьому, у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (далі - Постанова Пленуму № 4) роз'яснено, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості оскарження ухвал про призначення судової експертизи. Водночас за приписами статті 79 названого Кодексу господарський суд має право зупинити провадження у справі у випадку призначення судової експертизи, а згідно з частиною п'ятою цієї ж статті ухвалу про зупинення провадження може бути оскаржено. Отже, у вирішенні питань, пов'язаних з оскарженням відповідних ухвал, господарським судам необхідно враховувати таке. Якщо апеляційна чи касаційна скарга за своїм змістом стосується виключно ухвали про призначення судової експертизи у справі, така скарга з урахуванням вимог частини першої статті 106 ГПК України не може бути розглянута господарським судом. У разі коли апеляційна за своїм змістом стосується ухвали про зупинення провадження у справі, вона може бути розглянута господарським судом у загальному порядку виключно з точки зору наявності чи відсутності передбаченої законом підстави для такого зупинення (згаданий пункт 1 ч.2 ст.79 ГПК України). Якщо ж в апеляційній чи касаційній скарзі йдеться про оскарження як призначення експертизи, так і зупинення у зв'язку з цим провадження у справі, то відповідна скарга може бути прийнята і розглянута в частині зупинення провадження.

Таким чином, враховуючи, що скерування матеріалів справи № 911/3721/15 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз унеможливлює подальший розгляд судом даної справи до отримання висновків експертизи, суд першої інстанції правомірно зупинив провадження у справі відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, відтак порушення вимог законодавства в цій частині не відбулося.

Натомість, зміст апеляційної скарги ПАТ "ВТБ Банк" зводиться передусім до аналізу мотивів і підстав для призначення експертного дослідження, тобто до оскарження процесуальних дій суду щодо призначення судової експертизи, що суперечить імперативним вимогам ст.ст. 41, 106 ГПК України, виходячи зі змісту яких ухвала господарського суду про призначення експертизи не може бути оскаржена.

Окрім вищевказаного, апелянтом наголошувалося на недотриманні судом першої інстанції як порядку зупинення провадження у справі, так і порядку призначення та проведення судової експертизи, посилаючись при цьому на положення п. 12 Постанови Пленуму № 4.

Так, пунктом 12 вказаної Постанови Пленуму роз'яснено, що господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як було вищезазначено, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями переглядати ухвалу місцевого господарського суду в частині належного мотивування та обґрунтованості призначення судової експертизи. Разом з цим, колегія суддів вважає необхідним перевірити дотримання судом першої інстанції саме порядку призначення та проведення експертного дослідження, оскільки в даному випадку відповідні недоліки можуть свідчити, в тому числі, про порушення порядку (або взагалі відсутність підстав) для зупинення провадження по справі.

Пунктом 9 Постанови Пленуму № 4 роз'яснено, що про призначення судової експертизи виноситься ухвала, в якій, крім відомостей, передбачених частиною другою статті 86 ГПК, зазначаються, зокрема обставини справи, які мають значення для проведення судової експертизи; підстави та мотиви призначення судової експертизи, у тому числі додаткової, повторної, комісійної, комплексної експертизи; організація або особа, якій доручається проведення судової експертизи; перелік питань, що потребують роз'яснення; об'єкти експертного дослідження; обов'язок експертної організації (експерта) надіслати копії експертного висновку сторонам згідно з частиною першою статті 42 ГПК; сторона, на яку покладено оплату витрат з проведення судової експертизи; про попередження судового експерта про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається недотримання вищенаведеного порядку призначення та проведення судової експертизи (яке би зумовило безпідставне затягування судового процесу).

При цьому, зі змісту оскаржуваної ухвали також вбачається, що суд першої інстанції при призначенні експертизи визначив коло питань, які відповідають орієнованому переліку питань зазначеному в Інструкції, визначив експертну установу, зупинив провадження (зазначивши період, на який провадження у справі зупиняється), попередив експертів про кримінальну відповідальність, поклав витрати за проведення експертного дослідження на відповідача та скерував матеріали справи до КНДІСЕ. Таким чином, доводи апелянта про порушення судом порядку призначення та проведення судової експертизи є безпідставними, оскільки як було вищевстановлено, суд першої інстанції виконав обов'язкові приписи законодавства та здійснив усі залежні від нього дії для дотримання порядку призначення судової експертизи (зокрема, зазначив необхідні відомості та реквізити у резолютивній частині ухвали, зупинив провадження, а також ухвалив надіслати матеріали справи до експертної установи).

Натомість, саме подання апеляційної скарги позивача на ухвалу суду, з подальшим направленням матеріалів справи до Київського апеляційного господарського суду стало причиною того, що справа № 911/3721/15 в найкоротший термін не була передана до КНДІСЕ та до теперішнього часу вказаною експертною установою не розпочато експертне дослідження щодо вирішення поставлених судом запитань.

Колегією суддів також була досліджена практика Вищого господарського суду України, на яку неодноразово посилався позивач при обґрунтуванні апеляційної скарги. З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для висновків суду касаційної інстанції щодо необхідності скасування ухвал про зупинення провадження по справі на підставі призначеної експертизи, здебільшого стали ті обставини, що суди попередніх інстанцій зупиняли провадження та призначали експертизи з приводу тих питань, які не входили до предмета доказування у справі, або ж такі питання зводилися до здійснення технічного розрахунку позовних вимог та визначення правильного розміру заборгованості (в тому числі за відсутності складної структури такої заборгованості). Таким чином, зазначені обставини зумовили формування певних висновків Вищого господарського суду України про наявність підстав для скасування ухвали про зупинення провадження у справі (яка прийнята у зв'язку з призначеною судом експертизою) з мотивуванням та вказівкою суду касаційної інстанції на відсутність потреби у спеціальних знаннях щодо поставлених на вирішення експертам питань (Постанови Вищого господарського суду України від 22.09.2015 по справі № 909/660/14; від 05.11.2015 по справі № 910/13288/15; від 20.10.2015 по справі № 6/906/59/13-г).

В свою чергу, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції на запитання експертам були поставлені питання, які напряму стосуються предмету доказування у справі та вирішення яких безпосередньо пов'язано з дослідженням банківської фінансово-кредитної документації. Зокрема, визначення обсягу як виконаних, так і невиконаних зобов'язань за кредитним договором, відрахування від визначеного обсягу невиконаного зобов'язання відповідної процентної ставки (санкції), передбаченої умовами кредитного договору, співвідношення такої ставки кожному окремому розрахунковому періоду, а також перевірка вірного визначення чистих кредитових оборотів періодів невиконання зобов'язань. При цьому, сторонами в судовому засіданні було підтверджено наявність суттєвих розбіжностей при здійсненні власних розрахунків в частині визначення відповідних договірних пропорцій, а також правильності методики обчислення штрафних і фінансових санкцій). Крім того, позивачем не заперечується, що сума заявленої до стягнення загальної заборгованості має суттєву бухгалтерсько-фінансову структуру, значну кількість економічних складових, охоплює численні періоди кредитної заборгованості та передбачає здійснення конвертації різних валют.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта стосовно того, що вирішення питань, які оскаржуваною ухвалою були поставлені експертам, чинним законодавством віднесено до виключної компетенції господарських судів.

Так, нормами законодавства не передбачено обов'язкова наявність у судді професійної освіти у математичній галузі, а також володіння спеціальними знаннями в економічній та фінансово - бухгалтерській сфері. Навпаки, пунктом 6 Постанови Пленуму № 4 роз'яснено, що господарському суду слід мати на увазі, що чинне законодавство не надає йому права відмовити у призначенні судової експертизи, про яку клопочуться учасники судового процесу, за тим мотивом, що у складі суду є особи, які мають достатні для з'ясування відповідних питань спеціальні знання.

Доводи скаржника в частині недостатнього (на його думку) мотивування судом першої інстанції підстав та доцільності призначення саме експертизи документів фінансово-кредитних операцій не приймаються судом апеляційної інстанції, виходячи з того, що приписами ГПК України не передбачено оскарження ухвали про призначення експертизи, а свої заперечення щодо наведеного сторона вправі викласти у скарзі на судове рішення, яке буде прийняте за наслідками розгляду даної справи (аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 06.10.2015 по справі № 904/6839/14 та від 04.03.2015 по справі № 910/17172/14).

Крім того, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що здійснення експертного дослідження в межах даної справи є підставою для зупинення провадження на невизначений строк, оскільки п. 1.13. Інструкції передбачено, що строк проведення експертизи у кожному окремому випадку встановлюється залежно від складності дослідження з урахуванням експертного навантаження фахівців керівником експертної установи у відповідних межах. При цьому, для проведення дослідження у межах більшого розумного строку визначена окрема процедура, яка (у даному випадку) передбачає обов'язкове погодження збільшення такого строку з Господарським судом Київської області.

Так само безпідставними є доводи апелянта про те, що судом не врахована практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в частині тлумачення положення «розумний строк розгляду справи».

На підтвердження безпідставності наведених тверджень позивача, суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 4-3 ГПК України встановлює принцип здійснення судочинства у господарських судах на засадах змагальності. При цьому, основним завданням та обов'язком господарського суду, згідно ч. 3 зазначеної статті, є створення сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Натомість, рішеннями ЄСПЛ у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 (п. 33), та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов'язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, «без якого змагальність як принцип не існує». Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Так, у рішенні ЄСПЛ "Дульський проти України" (Заява N 61679/00) від 1 червня 2006 року, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід'ємну частину судової процедури. Більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що висновок експертизи зі спірних питань може бути прийнятий судом в якості належного доказу, прояснити суперечності та розбіжності, виявлені кожною із сторін, посприяти повному і всебічному розгляду справи, а відтак ухваленню правомірного та обґрунтованого рішення суду, прийняття якого є законним інтересом кожної із сторін.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі "Бендерський проти України" №22750/02 від 15.11.2007 зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип незалежного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Разом з цим, доводи позивача фактично зводяться до того, що позиція відповідача, зокрема, численні заперечення ціни позову, а також виявлені стороною розбіжності у методиках та способах розрахунку (з подальшим заявленим клопотанням про призначення експертизи) не має бути врахована судом першої інстанції. При цьому, в даному випадку апелянт вибірково наполягає виключно на обов'язку дотримання судом розумного строку розгляду справи, безпідставно не враховуючи права та інтереси іншої сторони, а також усі вищенаведені обов'язкові складові, принципи та методи здійснення законного судочинства. Так само, не узгоджується з вищенаведеними нормами твердження позивача про те, що усі спірні питання суд може вирішити, викликавши в судове засідання спеціаліста, рекомендованого самим позивачем.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що у справі було призначено судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій для роз`яснення питань, які виникли при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, місцевий господарський суд правомірно згідно ст. 79 ГПК України зупинив провадження у справі, а тому, підстав для скасування ухвали Господарського суду Київської області від 25.11.2015 не вбачається (аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 29.07.2015 по справі № 916/4779/14 та від 06.10.2015 по справі № 915/1467/14).

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 79, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 25.11.2015 у справі № 911/3721/15 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 25.11.2015 у справі № 911/3721/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3721/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк