РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року Справа № 918/984/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г. , суддя Олексюк Г.Є.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1; ліквідатор ОСОБА_2

від відповідача: представник не прибув;

від третьої особи: ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 акціонерне товариство "Здолбунівський завод продовольчих товарів" в особі ліквідатора ОСОБА_2 на рішення господарського суду Рівненської області від 26.10.15р. у справі № 918/984/15 (суддя Марач В.В.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Здолбунівський завод продовольчих товарів" в особі ліквідатора ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Русь" в особі ліквідатора ОСОБА_6

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Пульхім"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 акціонерне товариство «Здолбунівський завод продовольчих товарів» в особі ліквідатора ОСОБА_2 (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-3) до ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Русь» в особі ліквідатора ОСОБА_6 (надалі Відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 грудня 2009 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року було залучено до участі в справі № 918/984/15 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю фірма «Пульхім» (надалі Третя особа).

Рішенням господарського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року (а.с. 129-133) в справі № 918/984/15 (з підстав, вказаних у цьому рішенні) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 138-140) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року № 918/984/15 в даній справі скасувати, прийняти нове рішення яким визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2009 року, укладений між Позивачем та Відповідачем.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийняте рішення з порушенням норм процесуального права, судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що в матеріалах даної справи відсутні докази передання передбаченого договором купівлі-продажу майна (тобто документи, підтверджуючі виконання договору, та відсутній акт приймання-передачі майна). Отже, як зазначає апелянт відсутній факт виконання умов договору та приймання-передачі майна (тобто, на думку апелянта, власником майна згідно умов договору залишається Позивач).

Ухвалою суду від 19 листопада 2015 року (а.с. 137) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 23 грудня 2015 року на 14 годину 10 хвилин.

Третя особа, на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 19 листопада 2015 року, подала письмові пояснення з приводу доводів апеляційної скарги (а.с. 156-158).

Представник Відповідача в судове засідання від 23 грудня 2015 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення у справі № 918/984/15, розміщене на офіційному веб-порталі «Судова влада України» (а.с. 161), з огляду на те, що Відповідач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України», місце реєстрації Відповідача відносить до тих населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, куди УДППЗ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти. Жодних клопотань від Позивача щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило.

Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19 листопада 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Відповідача за навними в справі доказами.

В судовому засіданні від 23 грудня 2015 року представник Позивача та ліквідатор Позивача підтримала доводи, висвітлені у апеляційній скарзі та просила суд скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, котрим задоволити позовні вимоги Позивача.

В судовому засіданні від 23 грудня 2015 року Третя особа заперечила проти доводів апеляційної скарги Позивача, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників Позивача, Третьої особи, Ліквідатора Позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, рішення господарського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року по справі № 918/984/15 залишити без змін. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу (надалі Договір; а.с. 14-15).

Пунктом 1.1 Договору, передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позивач зобов'язався передати у власність Відповідача, а Відповідач, в порядку та на умовах, визначених цим Договором зобов'язався прийняти й оплатити товар.

Згідно із пунктом 1.2 Договору, назва товару, загальна кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниці виміру товару та ціна одиниці виміру товару визначаються Сторонами у Специфікаціях, що є додатками до цього Договору.

Відповідно до пункту 1.5 Договору, базисом поставки за цим Договором є м. Здолбунів, вул. Щепкіна,13, Рівненська область.

Як визначено у пункті 2.1 Договору, загальна ціна товару за цим Договором складає 5 889 971 грн 11 коп., в тому числі 981 661 грн 85 коп. податку на додану вартість.

Пунктом 2.4 Договору визначено, що оплата вартості товару проводиться Відповідачем на протязі трьох календарних днів з моменту отримання товару.

У відповідності до пунктів 4.1-4.2 Договору: строк поставки - грудень 2009 року; перехід права власності на Товар до Відповідача відбувається в момент передачі Товару у місці поставки, вказаному в пункті 1.5 даного Договору.

Відповідно до пункту 4.3 Договору, приймання Товару та перевірка додержання умов цього Договору по кількості та якості Товару здійснюється Відповідачем в порядку, передбаченому чинним законодавством в момент його отримання від Продавця.

Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що даний Договір є фіктивним, так як вчинений без наміру створення правових наслідків, так як відсутній факт передачі майна за даним договором, відсутні документи, підтверджуючі виконання договору, з огляду на що Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача про визнання недійсним Договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Отже, колегія суддів констатує, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

При цьому, сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

Відповідно до вимог частині 1 статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

У пунктах 7, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 6 листопада 2009 року роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У разі виконання своїх обов'язків за договором хоча б однією із сторін фіктивність правочину не може вважатися встановленою.

Колегія суду дослідивши матеріали справи в контексті діючої бази законодавства, котра напралена на врегулювання відносин з приводу визнання дійсності укладених правочинів, зазначає наступне.

За розглядом матеріалів справи судом встановлено, що 22 грудня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір, відповідно до умов якого Позивач зобов'язався передати у власність Відповідача, а Відповідач, в порядку та на умовах, визначених цим Договором зобов'язався прийняти й оплатити товар, визначений у Специфікаціях, що є додатками до цього Договору, на загальну суму 5 889 971 грн. 11 коп., в тому числі 981 661 грн 85 коп. податку на додану вартість.

Поряд з тим, колегія суддів дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, констатує, що зобов'язання за Договором виконано сторонами на суму 5 889 971 грн. 11 коп., що підтверджується наступними документами:

· звітом ліквідатора Позивача в межах банкрутської справи № 5019/1475/11 ст. 79 та 80 таблиця № 1 та таблиця № 2 дебіторської заборгованості, в даних таблицях заборгованість Відповідача не зазначена (а.с. 62, 63).;

· листом від Відповідача за № 685 від 28 грудня 2009 року про погашення взаємних грошових зобов'язань на суму 5 989 971 грн 11 коп. та копією листа № 684 від 25 грудня 2009 року (а.с. 64-65), зі змісту котрих вбачається, що Позивач згідно договору уступки вимоги від 24 грудня 2009 року між Відповідачем і Третьою особою та договору уступки вимоги від 24 грудня 2009 року між Відповідачем і Третьою особою зобовязане відшкодувати Відповідачу суму уступленої вимоги 5 989 971 грн 11 коп. шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок; враховуючи вищевикладене Відповідач припиняє зобовязання шляхом погашення взаємних грошових зобовязань на суму (5 989 971 грн 11 коп.);

· копією договору відступлення права вимоги (цесії) від 24 грудня 2009 року між Третьою особою та Відповідачем (а.с. 66-67), копією листа Відповідача від 25 грудня 2009 року № 683, копією Договору відступлення права вимоги вимоги (цесії) від 24 грудня 2009 року, (а.с. 66-70), копією акту звірки взаємних розрахунків від 28 грудня 2009 року між Позивачем та Відповідачем (а.с. 71), в якому зазначено про заборгованість на користь Позивача станом на 28 грудня 2009 року тільки в сумі 52 870 грн 69 коп.;

· копіями наступних видаткових накладних (а.с. 72-91): накладна № 1904 від 22 грудня 2009 року на суму 400 566 грн 60 коп.; накладна № 1905 від 22 грудня 2009 року на суму 2 580 450 грн 89 коп.; накладна 1906 від 22 грудня 2009 року на суму 207 941 грн 95 коп.; накладна № 1907 від 22 грудня 2009 року на суму 166 802 грн 55 коп.; накладна № 1908 від 22 грудня 2009 року на суму 113 638 грн 16 коп.; видаткова накладна № 1909 від 23 грудня 2009 року на суму 18 029 грн 06 коп.; накладна № 1910 від 23 грудня 2009 року на суму 101 681 грн 02 коп.; накладна № 1911 від 22 грудня 2009 року на суму 20 205 грн 41 коп.; накладна № 1912 від 22 грудня 2009 року на суму 15 742 грн 70 коп.; накладна № 1913 від 22 грудня 2009 року на суму 34 271 грн 03 коп.;

· копіями наступних довіреностей: довіреність № 196 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 188 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 190 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 189 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 191 від 31 грудня 2009 року, довіреність № 194 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 195 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 192 від 22 грудня 2009 року, довіреність № 193 від 22 грудня 2009 року, виданих Відповідачем генеральному директору ОСОБА_7 на отримання від Позивача матеріальних цінностей (а.с.72-92);

· копією витягу з Акту позапланової виїзної перевірки Позивача від 19 серпня 2011 року № 818/23-05515223 за період 1 липня 2009 року по 30 червня 2011 року, в якому в таблиці № 10 додатку до акту в реєстрі суб'єктів господарювання з якими Позивач перебував у господарських відносинах відсутня заборгованість Відповідача перед Позивачем (а.с. 93-97).

З огляду на зазначене вище колегія суду доходить висновку, що сторонами було вчинено фактичні дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, що, в свою чергу, свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного Договору, яка співпадає з їх волевиявленням, а в цілому, вказує на те, що учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення.

Крім того, слід зазначити, що укладення Договору відбулося на підставі Протоколу Спостережної ради № 9 від 22 вересня 2009 року і даний Договір затверджений Загальними зборами акціонерів Позивача, що підтверджується Протоколом № 1 від 2 лютого 2010 року (а.с. 58-60), що в свою чергу, не було оспорено Позивачем та піддано сумніву.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи та обставин, встановлених колегією суду, на час укладення та виконання спірного правочину, як Позивач, так і Відповідач були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин, мали повну цивільну правоздатність та дієздатність,

Оспорюваний правочин вчинено на підставі вільного волевиявлення його учасників і відповідає їх внутрішній волі, та протилежного Позивачем доведено не було.

Крім того, колегія суду констатує, що зазначений правочин вчинено у формі, встановленій законом і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окрім того, колегія суду відхиляє твердження апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі, стосовного того, що оспорюваний Договір діяв на момент порушення провадження у справі про банкрутство 14 липня 2011 року. При цьому, звертаючи увагу Позивача на пункт 9.1 Договору, котрим передбачено, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2009 року та пункт 4.1 Договору, котрим передбачено строк поставки грудень 2009 року.

Також, Позивачем в судовому засіданні наголошувалося, що в подальшому, через два дні, Відповідачем було відчужено майно, отримане ним по Договору, для Третьої особи. Дане на переконання колегії суду опосередковано засвідчує факт погодження Позивача з тим що Договір відбувся та майно було передано Відповідачу, адже не отримавши дане майно, Відповідач не міг би передати його Третій особі.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія суду доходить висновку, що такий Договір не може розцінюватися як фіктивний саме у розумінні статті 234 Цивільного кодексу України.

Що ж стосується справи про банкрутство Позивача, то колегія суду зазначає, що порушення справи про банкрутство Позивача відбулося 14 липня 2011 року, тобто майже через два роки після укладення Договору. Такий значний проміжок часу не дає підстав для висновку про те, що спірний правочин вчинений Відповідачем саме з метою ініціювання справи про банкрутство Позивача.

Тобто, відсутній прямий зв'язок між укладенням правочину та порушенням справи про банкрутство Позивача.

Крім того Відповідач не був ініціатором порушення справи про банкрутство Позивача і взагалі не заявляв будь-яких вимог до останнього в процесі банкрутства.

Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Водночас, доводи Позивача, висвітлені у апеляційній скарзі є безпідставними, спростовуються усім вищевказаним у даній судовій постанові і до уваги судом не беруться.

Враховуючи усе вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні позову Позивача щодо визнання недійсним Договору, слід відмовити.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Рівненської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Здолбунівський завод продовольчих товарів" в особі ліквідатора ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року в справі № 918/984/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 918/984/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.