ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2015 р. Справа № 922/4480/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Тарасова І.В. при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 27.01.2015 року № 2-320д.

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Південного державного проектно - конструкторського науково - дослідного інституту авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром", м. Харків (вх.№5188 Х/3-12)

на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.15 р. у справі № 922/4480/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії ПАТ "Укргазвидобування "Український науково-дослідний інститут природних газів", м. Харків

до Південного державного проектно - конструкторського науково - дослідного інституту авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром", м. Харків

про стягнення 93895,37 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії ПАТ "Укргазвидобування "Український науково-дослідний інститут природних газів" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Південного державного проектно - конструкторського науково - дослідного інституту авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром" про стягнення заборгованості за поставлену за договором №1 СГМ від 01.09.2007 теплову енергію в розмірі 93895,37 грн. з яких: основна заборгованість за березень - квітень 2013р. - 50565,82 грн., пеня - 3707,62 грн., інфляційні втрати - 36407,39 грн., 3% річних 3214,54 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.10.15 р. у справі № 922/4480/15 (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Південного державного проектно-конструкторського та науково-дослідного інституту авіаційної промисловості "ПівдендіпроНДІавіапром" на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Український науково-дослідний інститут природних газів ПАТ "Укргазвидобування" основний борг за теплову енергію за березень - квітень 2013р. в розмірі 50565,82 грн., пеню в розмірі 3152,55 грн., 3% річних у розмірі 3155,60 грн., інфляційні втрати в розмірі 36386,24 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1865,20 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду Харківської області не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Посилаючись на відсутність у позивача відповідної інфраструктури, ліцензії на виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та на постачання теплової енергії відповідно до п. 42. ст.. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» №1775- 111 від 01.06.2000, вважає про безпідставність заявлених позовних вимог. Також зауважує на тому, що теплова енергія , що поступала від КП «Харківські теплові мережі» у період березеньквітень 2013 року (визначений позивачем в позовній заяві) відповідачем не споживалась у звязку із переходом відповідача на альтернативний спосіб опалення, про що позивач був своєчасно повідомлений листом №16/2-АУП від 30.10.2012 року. За таких обставин вважає відсутніми підстави для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Розпорядженням голови Харківського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 у зв'язку з хворобою судді Потапенко В.І. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Тарасова І.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.12.2015 року.

26.11.2015 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №15977) в якому позивач проти доводів, викладених в апеляційній скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

02.12.2015 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи додаткових документів. Надані документи долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 02.12.2015, у звязку з незявленням в судове засідання представника відповідача та необхідністю витребування додаткових документів по справі, розгляд справи було відкладено на 16.12.2015 року.

14.12.2015 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із знаходженням 16.11.2015 представника Південного державного проектно - конструкторського науково - дослідного інституту авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром" у відрядженні.

Розглянувши вищезазначене клопотання відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи, що діюче законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді, учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідність участь у судовому засіданні іншого представника. За таких обставин, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити

Незважаючи на те, що відповідач свого представника у судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, оскільки неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 01.09.2007 р. між ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» в особі в.о. директора філії «УкрНДІгаз» (постачальник) та інститутом "ПівдендніпроНДІавіапром" було укладено договір про постачання теплової енергії №1 СГМ, відповідно до п. 1 якого, постачальник (позивач) зобовязався постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію у вигляді гарячої води, яка поступає від ЗАТ "ТЕЦ-3", а споживач (відповідач) зобовязується сплачувати за одержану теплову енергію за встановленими тарифами і в термін, встановлений договором. Транспорт теплової енергії забезпечує ЗАТ «ТЕЦ 3 » згідно договору з постачальником.

У відповідності до п. 2 договору, теплова енергія постачається відповідачу від теплового пункту позивача у вигляді гарячої води для опалення виробничих та службових приміщень відповідача, які знаходяться за адресою: вул. Сумська, 130, які у повному обсязі складають 1270 м. кв.

У відповідності до п. 3.1.1., 3.1.2., 3.1.4 договору, постачальник зобовязується постачати теплову енергію споживачу та підтримувати режими, що надходять від ЗАТ «ТЕЦ - 3», а також повідомляти споживача письмово про зміну тарифів на теплову енергію ЗАТ «ТЕЦ - 3». Починати та закінчувати подачу теплової енергії згідно рішень місцевих органів влади.

Відповідно до п. 4.2 Договору № 1СГМ від 01.09.2007р. розрахунковим періодом є календарний місяць, а пунктом 4.4. договору передбачено, що відповідач сплачує рахунки позивача протягом 5 днів з моменту виставлення рахунку.

Звертаючись до господарського суду позивач зазначав, що свої зобовязання визначені п. 3 договору №1 СГМ від 01.09.2007 ним виконані в повному обсязі , що підтверджував актом № 3 від 31.03.2013р. постачання теплової енергії, рахунком-фактурою № 12 від 31.03.2013р. на оплату за теплову енергію за березень 2013р. на суму 29417,98 грн., розрахунком витрат між споживачами теплової енергії будівлі по вул. Сумській, 130, за березень 2013р., а також актом № 4 від 30.04.2013р. постачання теплової енергії, рахунком фактурою № 20 від 30.04.2013р. на оплату за теплову енергію за квітень 2013р. на суму 21147,84 грн., розрахунком витрат між споживачами теплової енергії будівлі по вул. Сумській, 130, за квітень 2013р., що були направлені на адресу відповідача. Разом з тим, відповідач, в порушення п. 4 договору, акти постачання теплової енергії №3 від 31.03.2013 та №4 від 30.04.2013 не підписав та позивачу не повернув, оплати за отриману у березні квітні 2013 теплову енергію за виставленими позивачем рахунками фактурами не здійснив.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача основної заборгованості за березень - квітень 2013р. в розмірі 50565,82 грн., а також нарахованих на вказану суму заборгованості пені в розмірі 3707,62 грн., інфляційних втрат в розмірі 36407,39 грн. та 3% річних в розмірі 3214,54 грн.

Вирішуючи даний господарський спір суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що позивач у спірний період здійснив відпуск теплової енергії відповідачу в повному обсязі на підставі чого відповідачу були направлені акт № 3 від 31.03.2013р. постачання теплової енергії, рахунок-фактура № 12 від 31.03.2013р. на оплату за теплову енергію за березень 2013р. на суму 29417,98 грн., розрахунок витрат між споживачами теплової енергії будівлі по вул. Сумській, 130, за березень 2013р., а також направлялись акт № 4 від 30.04.2013р. постачання теплової енергії, рахунок-фактура № 20 від 30.04.2013р. на оплату за теплову енергію за квітень 2013р. на суму 21147,84 грн., розрахунок витрат між споживачами теплової енергії будівлі по вул. Сумській, 130, за квітень 2013, які відповідачем не підписані та не повернуті позивачу.

Судом також було встановлено, що рішенням господарського суду Харківської області від 28.01.2014р. у справі № 922/4125/13, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягувалась заборгованість по відшкодуванню вартості теплової енергії, яка поставлялась до того самого приміщення, за період з 31.01.2012р. по 20.04.2012р. та з 30.11.2012р. по 28.02.2013р. Вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач не укладав окремий договір з КП "Харківські теплові мережі" щодо постачання теплової енергії в приміщення, які він займає, та не сплачує КП "Харківські теплові мережі" за спожиту теплову енергію.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача основані на договорі та відповідають вимогам чинного законодавства, у звязку з чим, задовольнив позовні вимоги. Також, здійснивши перерахунок розміру заявлених до стягнення позивачем пені, відсотків річних та інфляційних, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги в зазначеній частині, стягнувши з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 3152,55 грн., 3% річних у розмірі 3155,60 грн., інфляційні витрати в розмірі 36386,24 грн.

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

За змістом ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Також, ч 6. вказаної статті встановлено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2006 року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради, власником нежитлових будівель, розташованих за адресою : Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 130, які складаються з: літ. А-3 загальною площею 3695,4 кв.м., літ. Б-2 загальною площею 850,8 кв.м.. літ. В-1 загальною площею 243,7 кв.м., літ. Г-1 загальною площею 12,5 кв.м., літ. Д-1 загальною площею 58,4 кв.м., є держава Україна, підстава: розпорядження Харківського міського голови від 01.08.2006 року №1856. (а.с.137)

Наявні у справі матеріали свідчать про те, що позивач є балансоутримувачем нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 130. Відповідач займає частину вказаної будівлі, а саме 1262 кв. м. приміщення.

У відповідності до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном.

Стаття 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлює право балансоутримувача:

1) здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю;

2) визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна;

3) укладати договори на надання житлово-комунальних послуг;

4) приймати рішення щодо використання коштів на виконання капітального та поточного ремонтів;

5) здійснювати господарську діяльність у порядку, визначеному законом;

6) звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Так, правовідносини, що склалися між сторонами у даному спорі врегульовані договором на постачання теплової енергії №1 СГМ від 01.09.2007. у вигляді гарячої води, яка поступає від ЗАТ «ТЕЦ - 3».

Як свідчать наявні матеріали справи, теплову енергію до нежитлового приміщення за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 130, в 2013 році поставляло КП "Харківські теплові мережі" на підставі договору № 4359 від 01.02.2013р. купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ПАТ "Укргазвидобування" в особі філії ПАТ "Укргазвидобування "Український науково-дослідний інститут природних газів" (позивачем, споживачем за договором) та КП «Харківські теплові мережі» (теплопостачальною організацією).

Згідно п. 3 додатку 1 до договору № 4359 від 01.02.2013, загальна опалювальна площа окремої будівлі становить 3695,40 м. кв. (а.с. 22)

У відповідності до п. 5.1. договору № 4359 від 01.02.2013 облік споживання теплової енергії проводиться за приладами комерційного обліку розрахунковим способом згідно з додатком 4 до договору.

У розділі 6 договору сторонами встановлено порядок здійснення розрахунків за отриману теплову енергію та зокрема, встановлено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач сплачує попередню оплату та за 3 дні до початку розрахункового періоду самостійно, ініціативним дорученням сплачує теплопостачальній організації вартість зазначеної в додатку 1 до договору кількість теплової енергії. Остаточний розрахунок із теплопостачальною організацією споживач здійснює до 28-го числа поточного місяця, при розрахунках за показниками приладів обліку. (п. 6.3., п. 6.4. договору)

Наявним в матеріалах справи Протоколом розподілу площ, що підлягають обліку при розрахунках за теплову енергію по будівлі вул. Сумська, 130, сторони, в тому числі позивач та відповідач, враховуючи площу приміщень будівлі, які опалюються, дійшли взаємної згоди про введення в дію з 01.10.2010 року розподілу тепла, що підлягає обліку при розрахунках за теплову енергію та визначили порядок його розподілу з урахуванням займаної сторонами площі будівлі. Також у вказаному протоколі сторони узгодили порядок здійснення розрахунків за отриману теплову енергію з урахуванням займаної площі та розташування сторін Протоколу. Вказаний Протокол підписаний директором Південного державного проектно - конструкторського НДІ авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром" та скріплений печаткою підприємства. (а. с. 81).

За таких обставин, доказові матеріали у справі свідчать про те, що первісним постачальником теплової енергії позивачу є КП Харківські теплові мережі, в той час як позивач, отримуючи розрахунки від КП "Харківські теплові мережі", на підставі укладеного між сторонами Протоколу розподілу площ, що підлягають обліку при розрахунках за теплову енергію по будівлі вул. Сумська, 130, а також договору № 4359 від 01.02.2013, виставляє відповідні рахунки відповідачу.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалось, здійснення оплати за отриману теплову енергію здійснюється Південним державним проектно конструкторським НДІ авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром" на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору про постачання теплової енергії №1 СГМ від 01.09.2007 р., за умовами якого, позивач зобов'язується передати відповідачу теплову енергію у вигляді гарячої води, яка поступає від ЗАТ "ТЕЦ-3", для опалення виробничих приміщень споживача, розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 130, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити спожиту теплову енергію за розрахунковий період в термін передбачений договором.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника позивача, наданих в засіданні суду апеляційної інстанції та письмових пояснень представника відповідача, окремого договору з КП "Харківські теплові мережі на постачання теплової енергії до приміщення, яке займає відповідач останнім не укладалось.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України, встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За таких обставин, враховуючи суть укладеного між позивачем та відповідачем договору №1 СГМ від 01.09.2007, а також обовязки сторін, обумовлені даним договором, фактично має місце відшкодування відповідачем позивачу вартості спожитої теплової енергії пропорційно займаній площі у будівлі за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 130, а укладений між сторонами договір №1 СГМ від 01.09.2007 р. спрямований на врегулювання питання відшкодування відповідачем вартості спожитої теплової енергії пропорційно займаній площі, розрахунок за яку проводить позивач перед КП "Харківські теплові мережі" на підставі договору № 4359 від 01.02.2013

Належне виконання позивачем зобовязань за договором № 4359 від 01.02.2013, а також факт постачання КП "Харківські теплові мережі" теплової енергії в обсязі, встановленому договором, та здійснення її оплати позивачем за період березень квітень 2013 підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Відомостей обліку теплової енергії на тепловому пункті УкрНДІгаз за березень, квітень 2013 року, актами виконаних робіт від 31.03.2013 та від 30.04.2013, актом звірки - відпустки отримання теплової енергії і розрахунків за її використання станом на 01.10.2013, платіжними дорученнями №75 від 25.01.2013, №94 від 30.01.2013. (а.с. 79-86)

У відповідності до п. 4.1. договору №1 СГМ від 01.09.2007., оплата за спожиту відповідачем теплову енергію проводиться шляхом перерахування грошових коштів на р/р позивача (постачальника).

Пунктом 4.2 договору сторони узгодили, що розрахунковим періодом є календарний місяць, а пунктом 4.4. договору визначено, що відповідач сплачує рахунки постачальника (позивача), протягом 5 днів з моменту виставлення рахунку.

На виконання умов п. 4.4. договору, позивач направив на адресу відповідача акт №3 від 31.03.2013 постачання теплової енергії, рахунок-фактуру №12 від 31.03.2013р. на оплату за теплову енергію за березень 2013р. на суму 29417,98 грн., розрахунок витрат між споживачами теплової енергії будівлі по вул. Сумській, 130, за березень 2013р., а також акт № 4 від 30.04.2013р. постачання теплової енергії, рахунок-фактуру № 20 від 30.04.2013р. на оплату за теплову енергію за квітень 2013р. на суму 21147,84 грн., розрахунок витрат між споживачами теплової енергії будівлі по вул. Сумській, 130, за квітень 2013р.

Факт направлення вказаних документів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів вкладень у цінний лист (а.с. 36-42).

Однак, відповідач вказані акти постачання теплової енергії за період березень квітень 2013 року не підписав та позивачу не повернув, обґрунтованих заперечень щодо нарахувань, здійснених позивачем не надав.

В порядку досудового врегулювання спору, позивачем 05.03.2015р. на адресу відповідача направлена претензія з вимогою сплати заборгованості за теплову енергію за березень-квітень 2013р., яка також залишена без відповіді та оплати.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач розрахунків за отриману в межах договору № 1СГМ від 01.09.2007 року теплову енергію своєчасно та в повному обсязі не здійснив та не сплатив позивачу вартість теплової енергії, спожитої відповідачем у період березень квітень 2013 року в розмірі 50565,82 грн.

В апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що правовідносини, які фактично виникли між позивачем та відповідачем, не можуть розглядатися і ґрунтуватись на умовах договору № 1 СГМ від 01.09.2013, оскільки вважає вказаний договір удаваним правочином, а відносини сторін регулюються правилами щодо фактичного правочину, який сторони насправді вчинили відповідно до вимог статті 235 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із такими доводами скаржника, оскільки останнім належними доказами не доведено у чому саме полягає удаваність цього договору, між тим, умови договору №1 СГМ від 01.09.2007. виконувались відповідачем в добровільному порядку з часу його укладення, а саме з 01.09.2007 року.

Також скаржник зазначає про відсутність у позивача відповідної інфраструктури, ліцензії на виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та на постачання теплової енергії відповідно до п. 42. ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» №1775- 111 від 01.06.2000 у звязку з чим, вважає про безпідставність заявлених позовних вимог.

Разом з тим, постачальником теплової енергії позивачу є КП Харківські теплові мережі на підставі укладеного договору № 4359 від 01.02.2013, в той же час, договір №1 СГМ від 01.09.2007 укладений сторонами по справі з метою відшкодування вартості спожитої підприємством відповідача теплової енергії, яка отримується позивачем від КП Харківські теплові мережі, а здійснення розрахунків за отриману теплову енергію проводиться сторонами з урахуванням пропорційно зайнятої площі у будівлі по вул. Сумській, буд. 130 у відповідності до Протоколу розподілу площ, що підлягають обліку при розрахунках за теплову енергію. За таких обставин, доводи заявника апеляційної скарги про безпідставність позовних вимог у звязку з відсутністю у позивача відповідної інфраструктури та ліцензії на виробництво теплової енергії є такими, що спростовуються матеріалами справи та встановленими по справі обставинами.

Також в апеляційній скарзі заявник зауважує на тому, що теплову енергію, яка поступала від КП «Харківські теплові мережі» у період березеньквітень 2013 року відповідач не отримував і жодних актів за цей період не підписував у зв'язку з відсутністю потреби в опаленні своїх приміщень через перехід на альтернативний спосіб опалення, про що відповідач повідомив позивача своїм листом 16/2-АУП від 30.10.2012 року.

Так, в матеріалах справи міститься лист позивача 16/2-АУП від 30.10.2012 року. (а.с. 126)

Дослідженням змісту вказаного листа встановлено про повідомлення відповідачем ПАТ "Укргазвидобування "Український НДІ науково-дослідний інститут природних газів" про те, що у відповідності до п 6.2. договору №1 СГМ від 01.09.2007 відповідач розриває дію вищезазначеного договору у звязку з відсутністю потреби інституту в опаленні його приміщень. При цьому, посилань на перехід відповідача на альтернативний спосіб опалення вказаний лист не містить.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, ані законом, ані договором не передбачена одностороння відмова відповідача від спірного договору за відсутності порушень цього договору з боку позивача.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згоди про розірвання договору сторони не дійшли, про що свідчить відповідь позивача на лист 16/2-АУП від 30.10.2012р. за вих. № 01-юр/2837 від 03.12.2012 (а.с. 140-142), в якій позивач повідомляв відповідача, що розірвання договору можливе за умов:

- проведення взаємних розрахунків - погашення заборгованості;

- укладення додаткової угоди щодо врегулювання відносин сторін при односторонньому розірванні договору;

- укладення відповідачем договору на постачання теплової енергії безпосередньо з теплопостачальною організацією;

- встановлення окремого вузлу обліку на систему теплопостачання замовника.

За поясненнями наданими представником позивача, система опалення будівлі по вул. Сумській, 130 не передбачає можливості окремого постачання теплоносія для опалення окремих поверхів або приміщень, що також підтверджується укладеним сторонами Протоколом розподілу площ, що підлягають обліку при розрахунках за теплову енергію по будівлі вул. Сумська, 130. Фактично зайняті відповідачем виробничі приміщення розташовані на різних поверхах в різних частинах будівлі, тобто подавати теплову енергію на опалення приміщень будівлі, оминаючи фактично зайняті Південним державним проектно конструкторським НДІ авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром" виробничі приміщення технічно є неможливим.

Порядок та умови відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання передбачені Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, з урахуванням змін, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1268.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Згідно з пунктом 1 цих Правил (зі змінами та доповненнями) вони регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з п. 24, п. 25 Правил споживач може відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово - комунального господарства.

Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Пунктом 40 Постанови Кабінету Міністрів від 03.10.2007 р. N 1198 «Про затвердження Правил користування тепловою енергією», передбачений обов'язок споживача погоджувати з теплопостачальною організацією нові підключення і відключення та переобладнання системи теплоспоживання, які є причиною збільшення або зменшення обсягу споживання теплової енергії, повідомити про своє бажання щодо припинення споживання теплової енергії відповідно до договору, та не допускати переобладнання системи теплоспоживання, яке призводить до порушення теплового балансу будинку, будівлі (споруди).

Оскільки згідно приписів ч. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, для припинення теплопостачання відповідачу було б необхідно вирішити питання про від'єднання його приміщень від загальної системи централізованого опалення будинку, що можливе виключно за його ініціативою в силу п.п. 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.

Разом з тим, належними по справі доказами відповідачем не підтверджено, що протягом спірного періоду він звертався до теплопостачальної організації з письмовими заявами про припинення послуг з централізованого опалення в займані ним приміщення, а також вживав визначені законодавством заходи по відключенню від загальної системи теплопостачання, отже доказів відключення (відмови) від послуг із теплопостачання у встановленому законодавством порядку від систем централізованого опалення відповідачем ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надано, а тому його доводи про перехід на альтернативний спосіб опалення приміщень, які він займає та відсутність у звязку з цим обовязку щодо оплати отриманої теплової енергії за березеньквітень 2013 є безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами по справі.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист №11/7-АУП від 29.07.2013, яким Південний державний проектно конструкторський НДІ авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром" просив позивача провести злив води із системи опалення для забезпечення виконання відповідачем у період з 05.08.2013 по 09.08.2013 заміни приборів опалення у всіх належних відповідачу приміщеннях в корпусі за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 130 та проведення робіт з підготовки до опалювального сезону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відмова від підписання та неповернення актів за березень квітень 2013 року не може підтверджувати той факт, що приміщення, які використовуються відповідачем за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 130, не опалювалися, або теплова енергія постачалася в обсягах, менших, ніж зазначено у вказаних актах.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Взаємна відмова від договору та зміна умов договору має бути оформлена у вигляді правочину про розірвання договору, одностороння відмова від договору можлива у судовому порядку шляхом його розірвання за наявності певних підстав (ч. 2 ст. 651ЦК).

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України на сторони покладено обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи встановлені по справі обставини, беручи до уваги, що факт надання позивачем послуг за період березеньквітень 2013 на суму 50565,82 грн. за поставлену теплову енергію за договором №1 СГМ від 01.09.2007 підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем належними доказами не спростований, доказів здійснення розрахунків за отримані послуги з теплопостачання за вказаний період відповідачем не надано, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості в розмірі 50565,82 грн. є обґрунтованими.

Правова позиція з аналогічних спорів викладена також в постанові Вищого господарського суду у справі №922/5967/14 від 08.09.2015 та у справі №911/5613/14 від 19.08.2015 року.

Пунктом 4.6 договору № 1СГМ від 01.09.2007 року передбачено, що у разі несвоєчасної оплати відповідачем рахунків за теплову енергію він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, за порушення дисципліни розрахунків позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3707,62 грн. пені за березень 2013р. за період з 06.04.2013р. по 30.09.2013р., за зобовязаннями за квітень 2013р. - за період з 06.05.2013р. по 31.10.2013р.

Пунктом 4.4. спірного договору встановлено, що відповідач сплачує рахунки постачальника (позивача), протягом 5 днів з моменту виставлення рахунку.

Судом першої інстанції правомірно було враховано, що рахунки на оплату були направлені позивачем на адресу відповідача поштою, зокрема, рахунок на оплату за березень 2013р. був направлений 06.04.2013р., а за квітень 2013р. - 16.05.2013р., а тому, прийнявши до уваги нормативні строки пересилання поштових відправлень, місцевий господарський суд встановив, що датою отримання рахунків позивача за березень 2013р. є 10.04.2013р., за квітень 2013р. - 20.05.2013р.

Приймаючи до уваги вимоги п. 4.4. договору, з огляду на те, що ставка НБУ до 10.06.2013р. становила 7,5%, з 10.06.2013р. до 13.08.2013р. - 7%, а з 13.08.2013р. до 15.04.2014р. - 6,5 %, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо правомірності нарахування пені з 16.04.2013р. по 30.09.2013р. в сумі 1900,48 грн. за простроченим зобов'язанням за березень 2013р. у сумі 29417,98 грн. та пені в сумі 1252,07 грн. за період з 26.05.2013р. по 31.10.2013р. за прострочення оплати зобов'язань за квітень 2013р. у сумі 21147,84 грн. В задоволенні вимог щодо стягнення пені в сумі 555,07 грн. правомірно відмолено за їх недоведеністю.

Статтею 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, те що із заявою про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені в порядку ст. 267 ЦК України відповідач до суду не звертався, колегія суддів вважає рішення місцевого суду в частині стягнення пені з 16.04.2013р. по 30.09.2013р. в сумі 1900,48 грн. за простроченим зобов'язанням за березень 2013р. у сумі 29417,98 грн. та пені в сумі 1252,07 грн. за період з 26.05.2013р. по 31.10.2013р. за прострочення оплати зобов'язань за квітень 2013р. у сумі 21147,84 грн. обґрунтованим та правомірним.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції дослідив правильність проведеного позивачем розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Колегія суддів, здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми 3% вважає обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі у сумі 3155,60 грн. та відмову у стягненні 58,94 грн. 3% річних.

До того ж, нарахування інфляційних втрат за травень 2013 у сумі 21,15 грн. на зобов'язання за квітень 2013р. у сумі 21147,84 грн. правомірно визнані судом безпідставними, у звязку з чим, до стягнення підлягають інфляційні втрати у сумі 36386,24 грн.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що відповідач ані під час вирішення спору у господарському суді Харківської області, ані під час розгляду його апеляційної скарги не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності викладених заперечень. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2015 р. у справі № 922/4480/15

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Південного державного проектно - конструкторського науково - дослідного інституту авіаційної промисловості "ПівдендніпроНДІавіапром", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2015 року у справі № 922/4480/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Тарасова І. В.