РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015Справа №910/28093/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.01.2014 року недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Сидоренко А.С.- представник за довіреністю № 14-100 від 18.04.2014 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання договору №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.01.2014 року недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.01.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

28.11.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 4 до договору, за якою орієнтовні обсяги постачання газу у грудні склали 1430 тис. куб м.

В зв'язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 26 листопада №647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" позивач змушений був укласти договір з відповідачем за самостійно встановленими відповідачем цінами, умовами співпраці та порядку розрахунків.

Свою незгоду позивач висловив в листі № 06/2070 від 05.12.2014 року, повідомив про скрутне матеріальне становище та неможливість виконання умов щодо визначеної оплати за природній газ та направив проекти додаткових угод до оспорюваного договору.

Окрім того, вкрай невигідними для позивача є п. 7.2, 7.3 договору.

Позивач зазначає, що оспорюваний договір та додаткову угоду було укладено позивачем в безвихідних умовах, поза його волевиявленням, при наявності тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, у зв'язку з чим позивач звертається з вимогою про визнання недійсним договору №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.01.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.11.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 23.11.2015 року.

У судове засідання 23.11.2015 року з'явились представники сторін.

Представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача не заперечував проти даного клопотання.

Суд зобов'язав представників сторін виконати вимоги ухвали суду від 02.11.2015 року.

У судовому засіданні 23.11.2015 року судом оголошена перерва до 07.12.2015 року.

Представник позивача в судове засідання 07.12.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 02.11.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 23.11.2015 року.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

17.01.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

28.11.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 4 до договору, за якою орієнтовні обсяги постачання газу у грудні склали 1430 тис. куб м.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 26 листопада № 647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" він змушений був укласти договір з відповідачем за самостійно встановленими відповідачем цінами, умовами співпраці та порядку розрахунків без права заперечення проти укладання договору з Відповідачем, більш того він був вимушений укласти оспорюваний Договір та додаткову угоду № 4. Окрім того, позивач вважає п. 7.2, 7.3 договору вкрай невигідними для себе.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" (далі по тексту - Постанова №647:

1) Установити, що з 1 грудня 2014 р. по 28 лютого 2015 р. промислові, енергогенеруючі та теплогенеруючі (в частині промислових обсягів газу) підприємства згідно з додатком до цієї постанови здійснюють закупівлю природного газу виключно у гарантованого постачальника Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Закупівля природного газу підприємствами згідно з додатком до цієї постанови в інших постачальників природного газу не здійснюється. Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" укласти в установленому законодавством порядку договори з промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами, зазначеними у додатку до цієї постанови.

2) Газорозподільним та газотранспортним підприємствам у період з 1 грудня 2014 р. по 28 лютого 2015 р. здійснювати відповідно до законодавства транспортування природного газу промисловим, енергогенеруючим та теплогенеруючим (в частині промислових обсягів газу) підприємствам, зазначеним у додатку до цієї постанови, лише з ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та в обсягах, підтверджених в установленому порядку. Планові розподіли природного газу для промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств, зазначених у додатку до цієї постанови, з ресурсів інших, ніж ресурси Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", не приймаються.

3) Підприємства з державною формою власності здійснюють закупівлю природного газу, що використовується такими підприємствами для промислових потреб, у Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Така закупівля природного газу здійснюється на умовах попередньої оплати.

4) Обласним державним адміністраціям вжити відповідно до законодавства заходів до укладення промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами, зазначеними у додатку до цієї постанови, договорів купівлі-продажу природного газу виключно з Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України".

5) Визнати такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, що додається.

Позивача внесено в Додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. N 647 "Перелік промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств".

Позивач зазначає, що Постанова КМУ від 26 листопада № 647 була прийнята з перевищенням повноважень і запроваджувала не передбачені законодавством обмеження на доступ суб'єктів ринку природного газу до газотранспортної системи та звертає увагу, що 31.03.2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі К/800/8049/15 залишено без змін постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2015 року, якою визнано незаконними і нечинними пункти 1 - 4 постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року N 647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" та додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року N 647 "Перелік промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств" з 29 листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

П. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з абз. 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача.

Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Як зазначає позивач, він 05.12.2014 листом за вих. №06/2070 звернувся до відповідача з повідомленням, відповідно до якого, зокрема, зазначив, що вважає, Постанову № 647 незаконною та такою, що не підлягає застосуванню будь-яким суб'єктом ринку природного газу, в тому числі НАК "Нафтогаз України". Зважаючи на явно незаконні вимоги, встановлені Постановою КМУ від 26 листопада № 647, та у зв'язку із складною економічною ситуацією і браком обігових коштів, що зумовлений невиконанням ДП "Енергоринок" своїх зобов'язань по своєчасній сплаті вартості електроенергії, що постачається ТОВ "ДТЕК СХІДЕНЕРГО", змушений повідомити, що здійснення розрахунків з НАК "Нафтогаз України" за договорами постачання природного газу можливе лише на умовах відстрочення оплати на 120 днів та направив в тому числі проекти додаткових угод до оспорюваного договору. В матеріалах справи відсутні додаткові угоди, наявний тільки протокол розбіжностей до оспорюваного договору та додаткової угоди № 4 від 05.12.2014 року, без доказів направлення його відповідачеві.

Між тим, умови договору (зокрема п. 6.1. договору) не встановлюють 100 передоплати, як це заначено позивачем.

Статтею 181 ГК України встановлено порядок укладення господарських договорів який дозволяє забезпечити права та інтереси як оферента, так і акцептанта.

Відповідно до ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Нормами Господарського кодексу України встановлено чіткий порядок висловлення незгоди з умовами договору, запропонованими стороні. Проте, відповідач, оформивши договір відповідно до вимог чинного законодавства повернув один примірник договору відповідачеві, через деякий час направивши листа від 05.12.2014 листом за вих. №06/2070, яким висловив незгоду з умовами договору.

Суд зазначає, що для настання будь-яких правових наслідків незгода позивача з умовами договору мала бути висловлена у передбачений законом спосіб - шляхом складення протоколу розбіжностей або відмови від укладення договору.

Твердження позивача про те, що Постанова КМУ від 26 листопада 2014 № 647 позбавила його права на заперечення проти укладання договору з Відповідачем або примусила його укласти договір з Нафтогазом не підтверджені матеріалами справи, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу природного газу не містить посилання на Постанову КМУ від 26 листопада № 647, та в преамбулі Договору зазначено, що сторони при його укладенні керувалися Законом України "Про засади функціонування природного газу" та іншими нормативними документами.

Окрім того,вказаний договір укладений 17.01.2014 року, в той час як Постанова КМУ винесена 26 листопада 2014 року, тобто значно пізніше, ніж укладено оспорюваний договір.

Судом встановлено, що в даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним договору №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.01.2014 року, оскільки відсутні підстави, передбачені нормами ЦК України та ГК України, з якими Закон пов'язує недійсність та не надано належних та допустимих доказів, що договір укладений позивачем в безвихідних умовах, поза його волевиявленням, при наявності тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах,.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання договору №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.01.2014 року.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору №28/170114-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.01.2014 року.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 24.12.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий