КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа№ 910/17313/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Козак О.Д. - представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2015 року у справі № 910/17313/15 (суддя - Привалова А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг»

про визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2015 року у справі № 910/17313/15 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» звернулося до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2015 року у справі № 910/17313/15 та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.11.2015 року.

В судове засідання 25.11.2015 представник позивача не з'явився, про причини не явки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 розгляд справи відкладено на 09.11.2015 у зв'язку з неявкою представника позивача.

У судове засідання 09.11.2015 представник позивача повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Представник відповідача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

19.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва» (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість, якого на момент укладення договору, наведенні в додатку «специфікація» до договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору. За закінченням строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу, згідно з умовами договору (за виключенням випадків передбачених договором та/або законодавством).

Як встановлено судом та вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 у справі № 910/10423/15, на підставі акта від 06.12.2013 приймання-передачі предмета лізингу в користування за договором лізингодавець передав предмет лізингу, а саме: новий універсал-В Renault Dokker, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рами) VF10SRAW449414854, а лізингоодержувач прийняв вказаний предмет лізингу в користування (фінансовий лізинг).

Відповідно до п. 2.2. Договору всі платежі за договором лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до Графіку та Загальних умов шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу; винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу, з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7.- 2.10.,3.4. Загальних умов.

Стаття 6 Загальних умов Договору регулюється порядок дострокового припинення договору.

Так, у п. 6.6.4. Договору визначено, що вилучення предмету лізингу, припинення або розірвання договору не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів (в т.ч. викупного платежу), передбачених договором. Сторони погодили, що у випадку односторонньої відмови лізингодавця від цього договору (розірвання договору), лізингоодержувач, на відповідну вимогу лізингодавця, зобов'язаний буде протягом строку встановленому у повідомленні про відмову лізингодавця від договору (розірвання договору) сплатити лізингодавцю всі нараховані та несплачені лізингові платежі, передбачені договором, а також передбачені договором та/або чинним законодавством України штрафні санкції. З моменту прийняття рішення про відмову від Договору (його розірвання) і вилучення Предмета лізингу та направлення відповідного повідомлення лізингоодержувачу, право лізингоодержувача набути право власності на предмет лізингу на умовах цього Договору припиняється.

Отже відповідно до умов даного пункту Договору, навіть у випадку повернення предмету лізингу Лізингодавцю, Лізингоодержувач не звільняється від сплати нарахованих платежів в т.ч. викупного платежу.

Умовами ст. 6.4. Договору сторони погодили, що Викупний платіж (SВП) визначається за наступною формулою. SВП = SНВ*Р+Sлп3+SДЗ, де SНВ - сума невідшкодованої Лізингоодержувачем частини Остаточної загальної вартості предмету лізингу на дату нарахування викупного платежу; Р - коефіцієнт, який дорівнює розміру витрат лізингодавця на сплату податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту, в розрахунку на 1 гривню, збільшеному на 1,01 на момент нарахування викупного платежу. На момент укладання договору, розмір Р дорівнює 1,015 (у випадку, якщо валютою договору є українська гривня розмір Р дорівнює 1); 8лпЗ - сума трьох наступних після дати нарахування Викупного платежу чергових лізингових платежів згідно Графіка; SД3- сума витрат лізингодавця , пов'язаних із завершенням договору (зняття з реєстрації предмету лізингу, витрати на ведення справи, що оплачуються страховій компанії, яка здійснює майнове страхування предмету лізингу, під час розірвання договору страхування - якщо страхування предмету лізингу здійснює лізингодавець тощо).

Пунктом 6.7. Договору визначено, що у випадку вилучення предмета лізингу, припинення або розірвання договору з причин зазначених у даному договорі та/або законодавстві України, усі раніше сплачені лізингоодержувачем платежі поверненню не підлягають.

На думку позивача, п. 6.6.4 Договору, який передбачає сплату невідшкодованої частини загальної вартості предмету лізингу, у випадку вилучення предмета лізингу, припинення або розірвання договору, суперечить правовій природі відносин купівлі-продажу. Тобто, навіть у випадку сплати всіх нарахованих платежів, лізингоодержувач не набуває права власності на предмет лізингу.

Також, позивач посилається на те, що п. 6.7. Договору не відповідає вимогам чинного законодавства, які регулюють відносини купівлі-продажу. Оскільки однією зі складових часток лізингового платежу є сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, тому в розумінні статті 570 ЦК України вказані платежі, в частині відшкодування вартості предмета лізингу, є авансом, і підлягають поверненню у разі відмови сторін від укладання договору купівлі-продажу.

Отже, з урахуванням поєднання у договорі фінансового лізингу кількох видів правочинів, найму (оренди), купівлі-продажу, поставки, позивач вважає оскаржувані п. 6.6.4. та п. 6.7. Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11.2013р., такими що суперечать приписам частини 3 статті 615, частини 2 статті 653, статті 655, статті 665 Цивільного кодексу України, а тому підлягають визнанню недійсними.

Нормами ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст. 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічну позицію наведено у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013р.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змістом вказаних норм вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, а його умови є обов'язковими до виконання.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з умов укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11. 2013р., відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, пов'язані з виконанням договору фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст.2 вказаного нормативно-правового акту, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У ст. 11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. у справі № 910/10423/15, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015р., було задоволено позов ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» до ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» та стягнуто з відповідача на користь позивача 30 712,74 грн. заборгованості, 1 552,53 грн. пені; 827,58 грн. 30% річних та 4 557, 00 грн. штрафу.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. у справі № 910/10423/15 мотивовано тим, що ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» зобов'язання щодо сплати лізингових платежів виконувались неналежним чином, внаслідок чого за період з лютого по березень 2015 року в останнього виникла заборгованість у загальній сумі 30 712,74 грн.

Водночас, 23.04.2015р. за Актом прийому-передачі, у зв'язку з припиненням (розірванням) з вини ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» договору було повернуто позивачу предмет лізингу.

Оскільки, до моменту повернення предмету лізингу у відповідача виникла заборгованість за договором, яка на час складання акту від 23.04.2015 не була погашена, позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення.

Таким чином, під час вирішення спору господарський суд встановив порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва» взятих на себе зобов'язань, у зв'язку чим договір фінансового лізингу було розірвано та повернуто предмет лізингу лізингодавцю.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Водночас, у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

При цьому, лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Отже, виходячи з аналізу зазначених вище норм чинного законодавства та з урахуванням умов укладеного між сторонами Договору вбачається, що право власності на предмет лізингу належить відповідачу до моменту повної сплати всіх передбачених договором платежів позивачем.

Крім того, з аналізу положень ч. 2 ст. 695 та ч. 2 ст. 697 Цивільного кодексу України, які застосовуються до договорів купівлі-продажу, вбачається, що продавець товару має право вимагати повернення товару, якщо покупець прострочив його оплату. При цьому, законодавець не передбачив можливості повернення платежів, сплачених за товар, у разі його повернення за вимогою продавця, що стало наслідком порушення зобов'язань покупця.

Частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України визначено, що сторони не мають право вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що безпідставним є посилання позивача на приписи ст. 570 Цивільного кодексу України в частині визначення, що платежі, які сплачені в рахунок відшкодування вартості предмета лізингу, є авансом, і підлягають поверненню у разі відмови сторін від укладання договору купівлі-продажу, оскільки поняття лізингових платежів, їх розмір та порядок сплати визначається умовами укладеного сторонами договору та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Як встановлено судом, сторони у договорі та додатках до нього, добровільно встановили формульне визначення розміру лізингових платежів і порядок їх сплати.

Сторони за взаємною згодою визначили умови та випадки зміни лізингових платежів. В свою чергу, підстави вважати, що при укладенні договору та додатків до нього волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі - відсутні.

Крім того, укладаючи Договір та здійснюючі дії по його виконанню, позивач мав усвідомлювати, що порушення умов Договору в частині своєчасної сплати лізингових платежів може стати підставою для розірвання договору та повернення предмету лізингу без будь-якого відшкодування раніше сплачених платежів.

Зважаючи на обставини встановлені при розгляді справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами невідповідність пунктів 6.6.4., 6.7. Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11.2013р. вимогам чинного законодавства, як не доведено і порушення прав позивача, у зв'язку з укладанням та виконанням спірного правочину, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2015 року по справі № 910/17313/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/17313/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова