КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2015 р. Справа№ 910/26281/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Жук Г.А.

за участю представників cторін:

позивача: Курочкін О.О., довіреність №50 від 31.01.2015,

відповідача: Бортник Л.В., довіреність №26 від 23.01.2015,

третьої особи: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"

на рішення Господарського суду м. Києва від 27.10.2015

у справі №910/26281/15 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"

до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про стягнення 3 921,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про стягнення 3 921,14 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.10.2015 у справі №910/26281/15 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 27.10.2015 у справі № 910/26281/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що в позовній заяві було зазначено про звернення позивача до відповідача з вимогою, яку було задоволено частково та 28.11.2012 сплачено останнім 11 729,98 грн., тобто відповідач визнав свій борг та самостійно перервав строк позовної давності, який тепер повинен сплинути лише 28.11.2015. Отже, на думку скаржника, строк позовної давності не пропущений, а тому позивачу було неправомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/26281/15 за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Андрієнка В.В., суддів Шапрана В.В., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 17.12.2015.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 у зв'язку із перебуванням судді Буравльова С.І. у відпустці, для розгляду апеляційної скарги у справі №910/26281/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Андрієнко В.В., судді Шапран В.В., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 принято справу №910/26281/15 за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" до провадження у визначеному складі суду.

Представник позивача в судовому засіданні, яке відбулось 17.12.2015, підтримав апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" та просив апеляційний господарський суд її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 17.12.2015, просив апеляційний господарський суд у задоволенні апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.07.2010 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (позивач, страховик) та ОСОБА_5 (страхувальник) було укладено Договір страхування наземного транспорту № 206-02365-10 (далі - Договір) щодо автомобіля "MITSUBISHI", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску.

Згідно з п. 6.1. Договору до страхових ризиків віднесено, зокрема ДТП, безумовна франшиза за яким складає 0, 00 грн.

Пунктом 9 Договору передбачено територію його дії: Україна, Грузія, країни Європи, СНД.

09.12.2011 о 07:20 год. по вулиці Енергетичній у смт. Новий Світ Старобешівського району Донецької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Opel Caddet", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4, через те, що останній при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод та небезпеки для інших учасників дорожнього руху, та скоїв зіткнення із застрахованим позивачем автомобілем "MITSUBISHI", реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Страбешівського районного суду Донецької області від 26.12.2011 р. у справі № 3-1452/2011 водій автомобіля "Opel Caddet", реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_4, був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Відповідно до Полісу серії АА № 7159519 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "Opel Caddet", реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у ПрАТ "СТ "Іллічівське" на строк з 04.09.2011 р. по 03.09.2012 р. з встановленим розміром франшизи - 510, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Листом № 12/02/12 від 06.02.2012 вигодонабувач - ТОВ "Фінансова компанія "Ніко-Капітал" просив позивача перерахувати страхове відшкодування за спірним страховим випадком на станцію технічного обслуговування ТОВ "Ніко-Донецьк".

08.02.2012 ТОВ "Ніко-Донецьк" було виставлено рахунок № 00279 на оплату вартості відновлювального ремонту автомобіля "MITSUBISHI", реєстраційний номер НОМЕР_1, на суму 17 065, 50 грн.

12.03.2012 позивачем було затверджено Страховий акт № 15658/206, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 3 203, 13 грн.

Крім того, 08.10.2012 позивачем було затверджено Страховий акт № 15667/206, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 12 957, 99 грн.

Платіжним дорученням № 5177 від 08.10.2012 р. позивач перерахував на користь ТОВ "Ніко-Донецьк" 12 957, 99 грн. з призначенням платежу: "Страх. відшк.зг.акту № 15667/206 від 08.10.12р.,заяви №15606/11 від 23.12.11р.,рах.№279 від 08.02.12р.(за ОСОБА_5), без ПДВ".

При цьому, згідно з листом № 7/2-20312/1 від 12.03.2012 частина страхового відшкодування у розмірі 3 203, 13 грн. була зарахована страхувальнику у рахунок погашення страхових платежів.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою про відшкодування збитків за спірним страховим випадком.

Відповідач вимоги позивача задовольнив частково та перерахував 11 729, 98 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_4 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Вищим господарським судом України в постановах від 04.12.2012 у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 у справі № 5011-68/7859-2012 наголошено про те, що норми Закону України "Про страхування" не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" з огляду на наявність укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" та ОСОБА_5 Договору страхування наземного транспорту № 206-02365-10 від 20.07.2010, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Разом з тим, позивач і не повинен був керуватися положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також викладена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України "Про страхування" не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 16 161, 12 грн.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 у справі № 42/92, від 07.08.2012 у справі № 2/22, від 01.03.2011 у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

В постанові від 15.04.2015 №3-50гс15 у справі № 910/7163/14 Верховний Суд України також погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Отже, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 25.02.2015 №3-9гс15 у справі № 910/177/14.

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 № 3-165гс14 у справі № 910/17223/13, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин, з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Крім того, в процесі розгляду справи, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши вказану заяву відповідача, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

До вимог позивача про відшкодування збитків, понесених ним у результаті виплати страхувальнику страхового відшкодування, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки, перебіг якої почався від дня страхового випадку (статті 257 та 993 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 р. №3-303гс15 у справі №910/22731/14.

Як вбачається з матеріалів справи, страховий випадок трапився 09.12.2011, у зв'язку з чим строк позовної давності сплив 09.12.2014.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності.

Згідно зі ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача подав відповідну заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до пункту 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 267 Цивільного Кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вимоги позивача про стягнення суми страхового відшкодування не суперечать закону та є обґрунтованими, проте не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

При цьому, суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази перерахування 28.11.2012 відповідачем позивачу суми страхового відшкодування в розмірі 11 729, 98 грн., суд не може визнати перериванням строку позовної давності, оскільки з розрахунку страхового відшкодування, складеного відповідачем, вбачається, що вказана сума була перерахована виключно з обставин визнання ним боргу лише у вказаній частині.

Згідно з п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" наголошено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Однак суду не надано доказів визнання відповідачем спірної частини вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що судом встановлено пропуск позивачем строку позовної давності, а тому позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги вищенаведене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 27.10.2015 у справі №910/26281/15 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 27.10.2015 у справі №910/26281/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

Г.А. Жук