РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2015Справа №910/27228/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА»

до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія»

про відшкодування шкоди 6 850,00 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПРОВІДНА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 6 850,00 грн., а також покласти на відповідача витрати з оплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту №06/0606909/0803/14 від 12.12.2014 р. страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 7 850,00 грн., Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПРОВІДНА» отримало згідно ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України Про страхування право регресної вимоги про стягнення розміру виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2015 р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/27228/15 та призначено справу до розгляду на 12.11.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 03.12.2015 р.

У судові засідання 12.11.2015 р. та 03.12.2015 р. уповноважені представники позивача та відповідача не з'явилися

Про дату, час та місце розгляду даної справи сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №№136, 233, 241, 060, 079, 087.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 12.11.2015 р. до Господарського суду м. Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 22.10.2015 р., через відділ діловодства (канцелярія) надійшов супровідний лист №7/2-28/29865 від 28.10.2015 р. з додатком, які долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 12.11.2015 р. відповідачем через відділ діловодства (канцелярія) подано до Господарського суду міста Києва клопотання №7344 від 10.11.2015 р. з додатками про відкладення розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 03.12.2015 р. відповідачем через відділ діловодства (канцелярія) подано до Господарського суду м. Києва клопотання з додатками вих. №7844 від 01.12.2015 р. про перенос розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 22.10.2015 р. та від 12.11.2015 р., сторонами надано не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Відповідно до рекомендацій та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених зокрема у п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 п. 3.9 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників сторін в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників сторін, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи незявлення в судове засідання уповноважених представників сторін згідно ч. 8 ст. 81-1 ГПК судове засідання здійснювалось без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «ПРОВІДНА» (страховик за договором страхування, позивач по справі) та гр. ОСОБА_1 (страхувальник за договором) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, переданого заставу №06/0606909/0803/14 від 12.12.2014 р. (надалі Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і повязані з володінням, користуванням та (або) розпорядженням транспортним засобом.

Умовами вищезазначеного Договору страхування передбачено, що:

- забезпечений транспортний засіб «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску (п. 4);

- територія дії Договору страхування Україна, Грузія, країни СНД (п. 13);

- строк дії Договору страхування з 14.12.2014 р. по 13.12.2015 р. (п. 14)

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно первинної довідки від 25.04.2015 р. та розгорнутої довідки №62396653 про дорожньо-транспортну пригоду, які сформовані відділом ДАІ Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області та копії яких долучені до матеріалів справи, 25.04.2015 р. по пр-т Богдана Хмельницького біля перехрестя з вул. Вакуленчука у м. Мелітополі, відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП), за участю транспортного засобу марки «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, та транспортного засобу марки AUDI A6 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Відповідно до п. 22 «Страхові випадки» зазначеного Договору страхування визначено, що до страхових ризиків відносяться, зокрема, збитки внаслідок ДТП, а саме, будь-яке пошкодження або знищення ТЗ (транспортного засобу), його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

В подальшому, страхувальник гр. ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» із заявою про факт настання події № від 27.04.2015 р., копія якої долучена до матеріалів справи.

Пунктом 22.1 Договору страхування визначено, що для отримання страхового відшкодування страхувальник (вигодонабувач, інша особа, яка має відповідно до вимог чинного законодавства України або цього договору право на отримання страхового відшкодування) повинен надати страховику, зокрема: письмову заяву про виплату страхового відшкодування, копію Договору страхування, свідоцтво про реєстрацію застрахованого ТЗ.

Також п. 24.9 Договору страхування передбачено, що вартість витрат на відновлювальний ремонт визначається відповідно до рахунків, нарядів-замовлень та інших документів, що підтверджують вартість відновлювального ремонту на СТО, на яку страхувальника направив страховик. При цьому, для ТЗ, що на момент страхового випадку знаходились на гарантійному обслуговуванні виробника, - на СТО офіційного дилера марки застрахованого, пошкодженого ТЗ.

Пунктом 24.14.1 Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється, зокрема, на рахунок підприємства, що здійснює роботи щодо відновлення застрахованого ТЗ, - на підставі калькуляції та оригіналів деталізованих рахунків, наданого СТО. За умови обслуговування застрахованого ТЗ на гарантійній СТО, страхувальник має право обрати гарантійну СТО для відновлення застрахованого ТЗ.

Згідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Пунктом 7.3 Договору страхування визначено, що безумовна франшиза у випадках інших ніж зазначені у пунктах 7.1 і 7.2 Договору (7.1 за ризиком «Викрадення», 7.2 за ризиками, зазначеними у п.п. 6.1-6.4 Договору при конструктивній загибелі ТЗ) становить 0%.

У відповідності до Акту здачі-прийняття робіт від 29.07.2015 р., складеного та підписаного ФОП ОСОБА_4 та страхувальником гр. ОСОБА_1, копія якого міститься в матеріалах справи, вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, склала 7 850,00 грн. (без ПДВ).

При цьому, згідно п. 8 Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється без урахування фізичного зносу деталей, вузлів, та агрегатів застрахованого транспортного засобу.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПРОВІДНА» складено страховий акт №/1 від 04.08.2015 р., копія якого наявна в матеріалах справи, відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 7 850,00 грн.

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 7 850,00 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на розрахунковий рахунок СТО ФОП ОСОБА_5, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №0034466 від 21.08.2015 р. на суму 7 850,00 грн.

Будь-яких заперечень щодо факту та розміру виплати страхового відшкодування за Договором страхування, також перебування отриманих автомобілем Hyundai Accent, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 пошкоджень у причинно-наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 25.04.2015 р., відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПРОВІДНА» умов Договору страхування, а саме, виплати страхового відшкодування в розмірі 7 850,00 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику ОСОБА_1, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на розрахунковий рахунок СТО - ФОП ОСОБА_5, яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність Акту здачі-прийняття робіт від 29.07.2015 р. та платіжного доручення №0034466 від 21.08.2015 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до матеріалів позовної заяви була долучено копію постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.04.2015 р. у справі №320/3790/15-п, відповідно до якої встановлено, що 25.04.2015 р., о 11 год. 30 хв. ОСОБА_3 в м. Мелітополі по пр-ту Б. Хмельницького біля перехрестя з вул. Вакуленчука керуючи автомобілем НОМЕР_3 не обрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів, чим порушив п.п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Зазначеною Постановою гр. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу AUDI A6 державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Під час розгляду справи, відповідно до наданих сторонами документів судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 25.04.2015 р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки AUDI A6 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником ОСОБА_6 у Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №3583696 (надалі - Поліс), що підтверджується наявними у матеріалах справи інформацією з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ та копією вказаного полісу, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки AUDI A6 державний реєстраційний номер НОМЕР_2; строк дії поліса з 31.07.2014 р. по 30.07.2015 р., тобто Поліс був чинним станом на момент скоєння ДТП 25.04.2015 р.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 року кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПРОВІДНА» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12 р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» з Заявою про відшкодування шкоди в порядку регресу/суброгації від 14.09.2015 р. вих. №03-17/11002 в сумі 7 850,00 грн..

Проте, вказана заява позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Отже, оскільки згідно із даними Договору страхування та Полісу франшиза становить 0,00 грн. та 1 000,00 грн. відповідно, - розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Hyundai Accent, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, правомірно зменшено на розмір франшизи, і становить 6 850,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» в порядку регресу суми в розмірі 6 850,00 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просить стягнути в позовній заяві.

З урахуванням наявності полісу АІ 3583696 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсним (-и) чи розірвання Договору страхування та/або Полісу або їх окремих положень суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 6 850,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002 та ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85,116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (вул. Борщагівська, 145, м. Київ, 03056, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» (просп. Повітрофлотський, 25, м. Київ, 03049, ) 6 850,00 грн. (шість тисяч вісімсот пятдесят гривень нуль копійок) страхового відшкодування та 1 218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 23 грудня 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон