РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Справа № 906/1536/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватної агрофірми "Обрій" на рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015 року у справі № 906/1536/15 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Приватної агрофірми "Обрій"

до Селянського (фермерського) господарства "На Валах"

Товариства з обмеженою відповідальністю "А.Т.К"

про визнання право власності на майно

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - керівник, ОСОБА_2, за довіреністю

відповідача 1 - ОСОБА_3- керівник

відповідача 2 - ОСОБА_4, за довіреністю

В судовому засіданні від 22.12.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 09.11.2015 року в задоволенні позову Приватної агрофірми "Обрій" про визнання права власності на урожай кукурудзи в кількості 50,660 тон, який був зібраний із земельних ділянок, що розташовані на території Кілківської сільської ради Чуднівського району, Житомирської області в рамках виконання укладеного між ПАФ "Обрій" та ТзОВ "А.Т.К." договору купівлі-продажу врожаю кукурудзи на пні від 22.10.15 року, який в послідуючому був проданий 28.10.13 року на філію "Тетерів" ТзОВ СП "Нібулон" відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідне рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

У судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції вважають незаконним та необґрунтованим та просять скасувати останнє.

Представник відповідача 1 проти апеляційної скарги заперечив, вважає її мотиви безпідставними та просить залишити останню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача 2 підтримав вимоги апеляційної скарги та надав свої пояснення, просив задоволити останню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Місцевим господарським судом, на підставі наявних матеріалів справи прийнято рішення про відмову в задоволенні позову Приватної агрофірми "Обрій".

Із матеріалів справи вбачається, що між Приватною агрофірмою "Обрій" та ТзОВ "А.Т.К" 22.10.2013 року укладено договір купівлі продажу, згідно умов якого відповідач 2 продає позивачу врожай кукурудзи на пні, який знаходиться на полях площею 39,9504 га за межами населеного пункту Кілківської сільської ради, належних відповідачу 2 на праві оренди.

22.10.13 року складено акт приймання - передачі до зазначеного договору, відповідно до якого відповідач 2 передав, а позивач прийняв врожай кукурудзи на пні на земельних ділянках загальною площею 39,9504 га за межами населеного пункту Кілківської сільської ради.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи товарно-транспортних накладних від 28.10.13 року № 33 та № 32, позивач здав зерно кукурудзи в кількості 50,660 тон на склад філії "Тетерів" ТОВ СП "Нібулон".

Судом встановлено, що 15.11.2013 року між позивачем та відповідачем-2 укладена угода, відповідно до якої сторони вирішили припинити дію договору купівлі продажу від 22.10.2013 року шляхом його розірвання. Обставиною, якою сторони мотивували прийняття такої угоди було вчинення перешкод у збиранні врожаю кукурудзи з боку фермерського господарства "На Валах" (відповідач 1 у справі).

Крім того, судом встановлено, що 15.11.2013 року між позивачем та відповідачем-2 укладена угода, відповідно до якої сторони узгодили, що зібраний позивачем з орендованих ТзОВ "А.Т.К." земельних ділянок врожай кукурудзи підлягає оплаті покупцем на рахунок продавця після врегулювання спору між ПАФ "Обрій" та СФГ "На Валах" щодо права власності на зібраний врожай кукурудзи.

Враховуючи зазначені обставини, Приватна агрофірма "Обрій" звернулась з позовом до господарського суду Житомирської області про визнання за останньою права власності на урожай кукурудзи в кількості 50,660 тон., мотивувавши відповідний позов тим, що відповідач 1 чинив перешкоди в збирані та вивезенні урожаю кукурудзи, відтак позивач вимагає повернення зерна або компенсації його вартості.

Рішенням від 09.11.2015 року суд першої інстанції відмовив в задоволенні відповідних позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів, закріплених у ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, звертаючись до суду першої інстанції позивач послався на норми статті 392 ЦК України.

Згідно приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З аналізу вказаної норми вбачається, що спір про визнання права власності може розглядатись, зокрема, господарським судом у разі наявності та визначеній у позовній заяві власником спірного майна (позивачем) особи, яка оспорює таке право або не визнає його.

В силу положень ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно. Метою та об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності щодо індивідуально визначеного майна, власником якого є позивач. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують його право власності на майно.

Спірне майно по справі, визначене родовими ознаками. Суду сторони на надали жодних доказів, які б дозволили індивідуалізувати якимось чином це майно.

Постановою Верховного суду України від 04.12.2012 року у справі № 3-55гс12 визначено, що у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Згідно ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів. Відтак, саме лише не визнання іншою особою права власності не є підставою для застосування відповідної статті. Для цього необхідна наявність факту неможливості належним чином реалізувати позивачем свої правомочності.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано ані до суду першої, а ні до суду апеляційної інстанції належних доказів неможливості реалізування права власності на вищезазначений урожай кукурудзи.

Крім того, судом встановлено, а скаржником підтверджено, що останнім продано спірне майно, відтак, фактично в повній мірі реалізовано право власності скаржника на зазначене майно.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що у ст. 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Позивачем не надано доказів не визнання відповідачем 1 права власності позивача на урожай кукурудзи в кількості 50,660 тонн, та звернення із відповідними позовами до суду.

З урахуванням вищезазначеного та того факту, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його права відповідачами, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватної агрофірми "Обрій" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015 року у справі № 906/1536/15 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.