КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Справа№ 925/762/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

ОСОБА_1

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача не з`явився

від відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю К.І.Т. на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.06.2015 (cуддя Єфіменко В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до Товариства з обмеженою відповідальністю К.І.Т.

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до ТОВ К.І.Т. про стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій за несвоєчасне повернення кредиту.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 19.06.2015 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 19.06.2015 та прийняти нове, яким у задоволенні позову ПАТ „Банк „Київська Русь відмовити повністю.

Ухвалою суду від 09.07.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю К.І.Т. прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою суду від 22.09.2015 зупинено провадження у справі № 925/762/15 до розгляду Золотоніським районним судом Черкаської області справи № 695/5260/14-ц.

16.10.2015 через Київський апеляційний господарський суд була подана касаційна скарга на ухвалу Київського апеляційного господарського суду про зупинення провадження від 22.09.2015.

Постановою Вищого господарського суду від 19.11.2015 ухвалу Київського апеляційного господарського суду про зупинення провадження по справі було скасовано та справу передано до Київського апеляційного господарського суду для здійснення апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 10.12.2015.

Ухвалою суду від 10.12.2015 розгляд скарги був відкладений у зв`язку з неявкою сторін до 24.12.2015.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій представник зазначив, що рішення суду є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судове засідання 24.12.2015 представники сторін не з`явилися. Про день та час розгляду скарги повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду скарги не подавали.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства.

Так, в матеріалах справи наявне зворотне повідомлення від позивача по справі, яке підтверджує факт належного повідомлення про день та час розгляду справи.

Крім того, відповідно до офіційних даних сайту УДППЗ «Укрпошта» ухвала суду за адресою відповідача: Черкаська область, місто Золотоноша, вул. Шевченка, 71, яка зазначалася ним особисто в апеляційній скарзі та клопотання, що подавалися до судів обох інстанції, а також дана адреса у витягу з ЄДРЮО та ФОП, копія якого міститься в матеріалах справи, надійшла до відділення зв`язку 19.12.2015 та не вручена під час доставки.

Отже, зважаючи на все зазначене, на обмежений, відповідно до ст. 69 ГПК України, час розгляду спору, а також на відсутність будь-яких повідомлень чи клопотань представників сторін про поважність причини відсутності у призначеному судовому засіданні, колегія суддів вважає за можливе розглянути спір за відсутності представників сторін.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

27.11.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю 'К.І.Т.", був укладений кредитний договір №102864-49.5 на відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Згідно з умовами договору банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та надав кредитні кошти на наступних умовах:

- ліміт кредитної лінії - 1000000 грн.

- кінцевий термін повернення кредиту - 26.11.2015;

- ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів;

- процентна ставка за користування кредитом - 23,0 % проценти річних; а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити інші платежі.

Банк свої зобов'язання виконав, надавши позичальнику кредит, що підтверджується випискою по особовому рахунку позичальника, копії яких наявні в матеріалах справи.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач мотивує свої вимоги тим, що оскільки відповідач не сплатив 30.11.2014 заборгованість по кредиту в розмірі 500000 та відповідні проценти за користування кредитними коштами, він нарахував йому штрафні санкції, що й є предметом розгляду в рамках даної справи.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та оскаржуючи постановлене рішення судом першої інстанції, зазначає, що позивачем не доведений факт існування у відповідача заборгованості у визначеному розмірі, а отже нарахування штрафних санкцій також є безпідставним та недоведеним.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 4.1 кредитного договору сторони узгодили повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок.

Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіка зменшення ліміту кредитної лінії, що є невід'ємною частиною кредитного договору.

При зменшенні ліміту кредитної лінії відповідно до встановленого графіка, терміном погашення позичальником заборгованості за кредитом, яка перевищує ліміт кредитної лінії, встановлений на наступний строк, є день, що передує дню, з якого починає діяти новий ліміт кредитної лінії.

Згідно графіку зменшення ліміту кредитної лінії з 01 грудня 2014 року ліміт кредитної лінії встановлено на рівні 0,00 грн.

Тобто, позичальник зобов'язаний погасити 30.11.2014 заборгованість за кредитом, яка складала 500000 грн., що спростовує твердження апелянта проте, що строк повернення кредиту не настав.

Згідно із пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту.

Пунктом 4.4 кредитного договору визначено, що нарахування банком процентів здійснюється щомісячно за період з 26 числа попереднього місяця по 25 число звітного місяця включно та у день остаточного повернення кредиту.

Відповідно до п. 4.5 кредитного договору закріплено, що сплата позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця, виходячи із фактичної заборгованості за кредитом.

Відповідач, в апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом неправомірно було прийнято оскаржуване рішення, оскільки суд не взяв до уваги пояснення представника відповідача, що в Золотоніському місцевому суді розглядається спір, предметом якого є саме основна сума боргу в розмірі 500000 грн., на яку позивачем нараховані проценти та штрафні санкцій в рамках даного позову та, відповідно, не зупинене провадження по справі до вирішення спору в міському суді.

Колегія суддів з приводу зазначено зазначає, що за клопотання представника відповідача, ухвалою Київського апеляційного господарського суду провадження по даній справі було зупинене до розгляду Золотоніським районним судом Черкаської області справи № 695/5260/14-ц.

Проте, постановою Вищого господарського суду України від 19.11.2015 вказана ухвала суду була скасована, а справа повернута для розгляду спору по суті, оскільки перевірка правельності розрахунку є обов`язком суду та останнім не доведено факт неможливості розгляду даного спору без вирішення по суті справи № 695/5260/14-ц.

Згідно із ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «К.І.Т.» в порушення умов кредитного договору№102864-49.5 від 27.11.2013, а також норм чинного законодавства належним чином не виконувало взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість з повернення кредиту станом на 01.12.2014 у розмірі 500000 грн., що підтверджується виписками по особових рахунках відповідача, і також не було спростовано представником відповідачем, а саме не поданням доказів повернення вказаної суми заборгованості чи її певної частини.

Відповідно до норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 6.1.3 кредитного договору передбачено обов'язок позичальника своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та винагороди банку, в порядку, передбаченому кредитним договором.

Розділом 8 кредитного договору передбачена відповідальність сторін за невиконання його умов, а саме:

- у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

- у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту або процентів, позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з кредитним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 % процентів річних від простороченої суми за весь час прострочення.

Статтею 611 ЦК України закріплено правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а саме: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 546, 549 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, позивачем заявлені до стягнення проценти за користування кредитом в розмірі 18847,22 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, враховуючи проплати, що були здійснені відповідачем на виконання умов кредитного договору, а також зважаючи на те, що відповідачем не був наданий інший власний розрахунок процентів, для спростування вимог позивача, колегія суддів знаходить його арифметично вірним та обгрунтованим, а отже правомірне задоволеним місцевим судом до стягнення.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції в резолютивній частині рішення не вірно указана суму боргу з розрахунку розміру процентів, що підлягають до сплати 18874,22 грн., не приймається до уваги колегією суддів, оскільки дане є опискою, яка підлягає виправленню в порядку ст. 89 ГПК України, бо, як вбачається із мотивувальної частини рішення, суд дійшов висновку про задоволення до стягнення процентів за користування кредитом саме в розмірі 18847,22 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню за несплату процентів в розмірі 866,04 грн. за період з 01.02.2015 по 28.04.2015., та пеню за несплату кредиту в розмірі 77561,65 грн. за період 22.12.2014 по 28.04.2015, а також 30% річних по процентам в розмірі 529,05 грн. за період з 01.02.2015 по 28.04.2015 та по тілу кредиту в розмірі 52502,74 грн. за період з 22.12.2014 по 28.04.2015.

Положеннями статей статті 216, ч. 1 статті 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 статті 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені штраф і пеня (ч. 1 статті 230 ГК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на наявність достатніх підстав та доказів для стягнення з відповідача нарахованих позивачем та несплачених боржником процентів за користування кредитними коштами, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком Господарського суду Черкаської області про наявність у відповідача обов`язку зі сплати штрафних санкцій у вигляді пені та 30% річних за неповернення як тіла кредиту так і процентів за його користування.

Твердження апелянта проте, що нарахування пені за процентами з 01.02.2015, а за тілом кредиту з 22.12.2014, є невірним, необґрунтованим, та незрозумілим, з урахуванням різних дат початку нарахування, спростовується тим, що як зазначалось раніше, Золотоніським районним судом Черкаської області розглядається позов ПАТ Банк Київська Русь до відповідача та його поручителя, в якому предметом розгляду є як основна сума боргу по кредиту в розмірі 500000 грн. так і пеня та 30% річних, нарахованих на вказану суму боргу по 21.12.2014.

Нарахування пені та 30% річних на проценти за користування кредитом заявлено позивачем з 01.02.2015, оскільки за умовами договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом щомісячно в строк до 25-го числа по останній робочий день поточного місяця.

Як вбачається з пояснень представника позивача, що не були належними та допустимими доказами спростовані відповідачем, позичальник не сплатив вчасно проценти за січень 2015 в строк до 30.01.2015 (визначений умовами договору), а отже з 01.02.2015 така сплата вважається простроченою, та на неї, за умовами договору, можуть нараховуватися пеня та відсотки річних.

Крім того, позивачем заявлено, що відповідач все ж таки сплатив проценти за користування кредитом за січень 2015, але з пропуском встановленого строку, а саме 18.02.2015, що також відобразилось та вплинуло на розрахунок штрафних санкцій, здійснений позивачем.

Таким чином, перевіривши розрахунок пені та 30% річних, здійснений позивачем, колегія суддів зазначає, що він є арифметично вірним, з правильним та обґрунтованим визначенням дати початку та дати кінця нарахування штрафних санкцій, з урахуванням часткових проплат, що здійснювалися по процентам за користування кредитом відповідачем, а тому правомірно був задоволений до стягнення судом першої інстанції.

Стосовно заявленої вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу 500000 грн. в розмірі 111000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи позивачем документів, а саме позовної заяви, що є предметом розгляду Золотоніського районного суду Черкаської області, в рамках справи № 695/5260/14-ц банком заявлена, зокрема, вимога про стягнення з відповідачів (боржника та поручителя) інфляційних втрат, розмір яких нарахованих виходячи із основної суми боргу 500000 грн. за період з 01.11.2014 по 21.12.2014.

Отже, в рамках даного спору, що розглядався Господарським судом Черкаської області та був поданий пізніше ніж позов до міського суду, не можуть бути предметом розгляду вимоги, про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму 500000 грн. за період з 01.12.2014, оскільки вони є предметом розгляду іншого спору в рамках справи № 695/5260/14-ц, провадження по якій було порушено раніше.

Відповідно до п. 3.1-3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, враховуючи все вище зазначене, судом першої інстанції помилково був розрахунок позивача прийнятий як вірний та доведений, а тому колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 500000 грн. за період з 01.01.2015 по 31.03.2015, прийшла до висновку, що розмір інфляційних втрати становить 96000 грн., що й підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має права скасувати рішення повністю або частково і прийняте нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю К.І.Т. підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Черкаської області від 19.06.2015 у справі № 925/762/15 підлягає зміні.

Відповідно до ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 4 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю К.І.Т. задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 19.06.2015 у справі № 925/762/15 змінити. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції.

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "К.І.Т." (код 33515039, вул. Шевченка, 71, м. Золотоноша, Черкаська область, 19700) на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (код 24214088, вул. Хорива, 11-А, м. Київ, 04071) 18847,22 грн. по процентам, 866,04 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 77561,65 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 529,05 грн. - 30 % річних за несвоєчасне погашення процентів, 52602,74 грн. - 30 % річних за несвоєчасне погашення кредит та 96000 грн. інфляційних втрат

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "К.І.Т." (код 33515039, вул. Шевченка, 71, м. Золотоноша, Черкаська область, 19700) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позову до суду в розмірі 4928,13 грн.».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (код 24214088, вул. Хорива, 11-А, м. Київ, 04071) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "К.І.Т." (код 33515039, вул. Шевченка, 71, м. Золотоноша, Черкаська область, 19700) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 150 грн.

Видати судові накази. Видачу наказів доручити Господарському суду Черкаської області.

Матеріали справи № 925/762/15 повернути до Господарського суду Черкаської обалсті.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

ОСОБА_1