РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015Справа №910/25950/15

За позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО

До Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

Про стягнення 22 809,75 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю № ГН-14-Ю від 02.01.15.

Від відповідача: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія ВУСО (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі відповідач) про стягнення 22 809,75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем, як страховиком виплачено страхувальнику страхове відшкодування, внаслідок чого позивачем в порядку статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.15. порушено провадження у справі № 910/25950/15 та призначено її до розгляду на 05.11.15.

19.10.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву. В якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 05.11.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 26.11.15.

16.11.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення на відзив.

В судовому засіданні 26.11.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 17.12.15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.15. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору у справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 17.12.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 22.12.15.

В судовому засіданні 22.12.15. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 22.12.15. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/25950/15.

В судовому засіданні 22.12.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28.10.14. між позивачем (Страховиком) та ОСОБА_2 (Страхувальником) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1-02 (далі Договір), відповідно до якого позивач прийняв під страховий захист автомобіль марки Skoda, д.р.н. АА9263МІ.

15.03.15. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась в місті Києві на перехресті вулиць Вишняківська-Руденко, автомобіль марки Skoda, д.р.н. АА9263МІ отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою ВДАІ Дарницького РУ ГУМВСУ в м. Києві № 59596414 про ДТП.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення водієм автомобіля марки Volvo, д.р.н. АА2221МТ ОСОБА_3 ОСОБА_4 дорожнього руху України, що встановлено постановою Дарницького районного суду міста Києва від 06.04.15. в адміністративній справі № 753/5992/15-п.

Відповідно до рахунку № 141 від 15.04.15. вартість ремонту автомобіля марки Skoda, д.р.н. АА9263МІ визначено в розмірі 39 824,00 грн.

Крім того, згідно квитанції № 003834 від 23.03.15. та акту виконаних робіт позивачем було сплачено 325,00 грн. за транспортування транспортного засобу (автомобіля марки Skoda, д.р.н. АА9263МІ) з місяця ДТП.

Судом враховано, що за приписами ст. 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

На підставі страхового акту № 1174-02 від 23.04.15. суму страхового відшкодування позивачем визначено в розмірі 40 149,00 грн. (39 824,00 грн. + 325,00 грн.).

При цьому, з них 750,00 грн. було зараховано в рахунок неоплаченого Страхувальником страхового платежу, а тому до виплати позивачем здійснено 39 399,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4356 від 23.04.15. та довідкою-підтвердженням виплати страхового відшкодування.

З полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/6634435 вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки Volvo, д.р.н. АА2221МТ, яким спричинено ДТП, застрахований у відповідача.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_3, який керував автомобілем марки Volvo, д.р.н. АА2221МТ, встановлена у судовому порядку.

У відповідності до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України Про страхування до позивача перейшло у межах фактично здійсненої страхової виплати право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 5 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (у редакції станом на момент скоєння ДТП), при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за цими вимогами до відповідача.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Розмір франшизи, тобто суми, на яку зменшується страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну потерпілих, встановленої полісом № АІ/6634435 становить 1 000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою № 2020 від 06.05.15. на суму 40 149,00 грн.

Відповідач листом № 03/5554 від 10.08.15. повідомив позивача про те, що розмір страхового відшкодування буде виплачено позивачу, проте, на суму 16 339,25 грн.

Платіжним дорученням № 15311 від 12.08.15. відповідач сплатив позивачу 16 339,25 грн. страхового відшкодування.

Відповідач в добровільному порядку страхове відшкодування в порядку регресу позивачу на суму 22 809,75 грн. не сплатив.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Згідно з листом Верховного Суду України від 19.07.11. Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварозначної експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, ні нормами законодавства про страхування, ні договором страхування, укладеним між позивачем та страхувальником, не передбачено зобовязання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням виключно звіту субєкта оціночної діяльності, а тому, правомірним є визначення позивачем розміру страхового відшкодування на підставі рахунку № 141 від 15.04.15.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постановах від 21.01.14. у справі № 910/11450/13, від 23.08.11. у справі № 42/92, від 15.01.13. у справі № 5011-72/9778-2012, від 30.01.13. у справі №5011-35/11156-2012, від 13.05.13. у справі № 5011-50/17051-2012, від 30.07.13. у справі № 910/3655/13.

Крім того, жодних заперечень чи скарг від Страхувальника не надходило, отже сума, визначена позивачем, була прийнята та погоджена Страхувальником.

Заперечуючи проти позову відповідач вказує на те, що ним було складено власний звіт № 1881 від 13.11.15. про оцінку транспортного засобу, відповідно до якого визначено коефіцієнт фізичного зносу автомобіля марки Skoda, д.р.н. АА9263МІ, а тому до виплати відповідачем позивачу належить 16 339,25 грн., які відповідачем вже були сплачені.

Такі доводи відповідача спростовуються викладеним далі.

Відповідно до приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Як відзначалось судом, з наведених приписів законодавства вбачається, що позивач, як страховик, отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування і таке право переходить до нього саме в обсягах фактично понесених витрат, а сума його фактичних витрат на страхове відшкодування за страховим актом № 1174-02 від 23.04.15. склала 40 149,00 грн.

Отже, саме в межах вказаної суми до позивача в порядку статті 512 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги.

Відтак, враховуючи, що за вимогою про сплату страхового відшкодування відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності винуватця ДТП сплатив позивачу 16 339,25 грн., отже що в даному випадку є підстави для стягнення з відповідача решти суми, відшкодованої позивачем ОСОБА_5, в розмірі 22 809,75 грн. (з врахування франшизи в розмірі 1 000,00 грн.).

Нормою статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Проте здійснення позивачем виплати страхового відшкодування на користь страхувальника в сумі без врахування фізичного зносу не суперечить приписам статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки вказаний Закон не поширюється на правовідносини, що виникли за ОСОБА_5, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. Адже з приписів вказаних норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (Страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даному випадку відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 14.09.15. у справі № 910/7462/15-г.

Крім того, зі змісту пункту 5.1 ОСОБА_5 вбачається узгодження Страховиком та Страхувальником умов про визначення страхового відшкодування без врахування амортизаційного зносу запчаснит, деталей, матеріалів, на підставі рахунку СТО (п. 5.2 ОСОБА_5), що не суперечить приписам статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 22 809,75 грн. страхового відшкодування в порядку регресу, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, б. 32, літера А; ідентифікаційний код 30859524) на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО (03680, м. Київ, вул. Казиміра Малевича, б. 31; ідентифікаційний код 31650052) 22 809 (двадцять дві тисячі вісімсот девять) грн. 75 коп. страхового відшкодування в порядку регресу, 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.12.15.

Суддя Т.М. Ващенко