ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.12.15 Справа № 904/9212/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "ІСТА-ЦЕНТР", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО ТЕСТ", м. Дніпропетровськ

про стягнення попередньої оплати

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 712/14 від 12.06.15

ОСОБА_2 - представник за дов. № 1247/14 від 26.10.15

від відповідача: ОСОБА_3 - директор

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Іста-Центр» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Трест» про стягнення попередньої оплати у розмірі 26500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором на виконання робіт щодо проведення розробки і складання документації для отримання дозволу і лімітів на утворення і розміщення відходів на 2014 рік № 106013 від 08.08.2013 в частині надання послуг, передбачених договором.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 16.11.2015.

16.11.2015 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову, оскільки умовами спірного договору (п. 6.1) передбачено, що договір набуває сили з моменту його підписання сторонами і діє до 07.08.2015. Конкретний строк надання (передання за актом приймання-передачі) послуг виконавцем в розумінні ч. 1 ст. 530 ЦК України спірним договором не встановлено. Не передбачено договором і право сторін на його розірвання в односторонньому порядку.

Під час перебігу строку дії договору позивач не звертався до відповідача з письмовим обґрунтованим побажанням, проханням щодо певного терміну виготовлення та надання документації, передбаченої п. 1.1 договору, ані з вимогою виконати договірні зобов'язання згідно припису ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідач зазначив, що передплату за договором було отримано за наявності правової підстави, а тому вони не можуть бути витребувані відповідно до положень 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

У судовому засіданні 16.11.2015, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 08.12.2015.

23.11.2015 через канцелярію суд від відповідача надійшли письмові пояснення, яких він зазначив, що за своєю правовою природою спірний договір є договором про надання послуг, доказів звернення позивача до відповідача щодо надання документації, передбаченої п. 1.1 договору, до суду не надано, а також строки надання таких послуг умовами договору не встановлені.

04.12.2015 позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача 26500 грн. передплати за договором. відповідно до п. 2 ст. 693 ЦК України.

У судовому засіданні 08.12.2015 оголошено перерву до 21.12.2015.

14.12.2015 від відповідача надійшла заява, в якій викладено його правову позицію, згідно якої лист позивача № 828/25 від 27.08.2014 не можна розглядати в якості повідомлення про відмову від договору в розумінні припису ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, враховуючи, по-перше його зміст, а по-друге, - відсутність доказів надсилання його на адресу нашого підприємства.

Строк дії договору та строк виконання зобов'язання за договором не є тотожними, а саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін.

21.12.2015 позивач подав до суду клопотання про визнання зобов'язань припиненими, в якому він просить суд визнати зобов'язання сторін за договором № 106013 від 08.08.2013 припиненими.

У судовому засіданні 21.12.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.08.2013 між Приватним акціонерним товариством "Іста-Центр" (далі - позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко Тест" (далі - відповідач, виконавець) було укладено договір № 106013 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець згідно вимоги природоохоронного законодавства України, виконує роботи та послуги за наступними вилами робіт:

- проведення розробки та узгодження документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік.

Замовник зобов'язується сплатити за узгодженою, договірною ціню виконані виконавцем роботи по визначенню джерел утворення відходів на умовах п. 1.1 цього договору (п. 1.2 договору).

Розділом 2 "Порядок здачі та приймання робіт" договору сторони передбачили, що виконавець виконує роботи, згідно вимог природоохоронного законодавства України та п. 1.1 цього договору. Замовник зобов'язується після виконання робіт п. 1.1 цього договору підписати акт виконаних робіт. Після підписання акту виконаних робіт виконавцем та замовником, роботи вважаються виконаними.

Розмір договірної ціни за виконані роботи п. 1.1 цього договору зазначена у додатку № 1, що є невід'ємною частиною договору, з урахуванням ПДВ (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.2 договору розрахунок за виконані роботи здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця у розмірі передплати - 50% згідно рахунку та 50% після підписання акту о виконаних роботах, оплату здійснити протягом 5 банківських днів.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 07.08.2015 (п. 6.1 договору).

Сторонами було складено та підписано протокол узгодження договірної ціни на виконання робіт на тему: "Розробка та узгодження документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів ПрАТ "Іста-Центр" на 2014 рік, з узгодженням їх у встановленому порядку", згідно якого договірна ціна склала 36900 грн. (додаток № 1, арк. с. 12).

На виконання умов договору, позивач здійснив передплату за договором у сумі 26500 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень від 19.02.2014 № 334 на суму 10000 грн., від 26.02.2014 № 358 на суму 5000 грн., від 31.03.2014 № 668 на суму 1500 грн. та від 20.03.2014 № 560 на суму 10000 грн. (арк. с. 22-23).

04.07.2014 позивач отримав листа від відповідача лист від 02.06.2015 №02/06/03 щодо настання форс-мажорних обставин, у зв'язку з чим, затримується подача документів у відповідні дозвільні центри (арк. с. 13).

27.08.2014 позивачем направило відповідачу лист № 828/25 щодо повернення коштів на рахунок підприємства замовника, у зв'язку з невиконанням договору і ненаданням зазначених послуг щодо проведення розробки і складання документації для отримання дозволу і лімітів на утворення і розміщення відходів на 2014 рік (арк. с. 14).

Відповідач передплату у розмірі 26500 грн. позивачу не повернув.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 03.12.2015 № 1453/14, яка надійшла до суду 04.12.2015, зазначає, що відповідач за договором від 08.08.2013 № 101613 зобов'язаний був до 01.07.2014 отримати дозвіл на розміщення відходів на 2014 рік, дане зобов'язання відповідач не виконав, тому позивач просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у розмірі 26500 грн. на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України, користуючись встановленим ч. 1 ст. 8 ЦК України принципом застосування аналогії закону. озмірі 26500 грн., посилаючись на ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що умовами договору від 08.08.2013 № 101613 не встановлено строку виконання робіт, вимог щодо надання послуг згідно договору від позивача не надходило, що відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України свідчить про те, що строк виконання зобов'язання за договором не настав, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача передплати у розмірі 26500 грн. у зв'язку з прострочення виконання робіт.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що спірний договір від 08.08.2013 № 106013, укладений між позивачем та відповідачем, за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зі змісту спірного договору вбачається, що сторони у договорі не встановили строк виконання відповідачем робіт по проведенню розробки та складання документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік. Тому, до правовідносин сторін щодо строку виконання робіт слід застосовувати положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про виконання робіт по проведенню розробки та складання документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік у певний термін відповідно до п. 1.1 договору або з вимогою виконати договірні зобов'язання згідно припису ч. 2 ст. 530 ЦК України, сторонами до суду не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд не вбачає порушення відповідачем строків виконання робіт щодо розробки та складання документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік, згідно договору від 08.08.2013 № 106013.

Позивач, у заяві про уточнення позовних вимог від 03.12.2015 № 1453/14, що надійшла до суду 04.12.2015, посилаючись на пункт 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 № 1218 "Про затвердження Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів" (далі - Порядок), зазначає, що відповідач згідно договору повинен був отримати дозвіл на розміщення відходів на 2014 рік у строк до 01.07.2014.

Господарський суд не погоджується з вищевказаним твердженням позивача з нижче наведених підстав.

Відповідно до пункту 13 Порядку Мінприроди, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації розглядають заяви і до 1 липня видають дозволи на розміщення відходів (додаток 1 цього Порядку) або надсилають власникам відходів повідомлення з викладенням причин відмови у видачі дозволів, встановлюючи термін повторного подання необхідних документів.

Таким чином, пунктом 13 Порядку встановлено обов'язок Мінприроди, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій щодо розгляду заяв на отримання дозволів на розміщення відходів, що не має відношення до строків виконання відповідачем робіт з розробки та складання документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік.

Крім того, умовами договору від 08.08.2013 № 106013 не встановлено обов'язку відповідача на отримання дозволу на розміщення відходів у 2014 році.

Натомість, пунктом 12 Порядку встановлено, що власники відходів, які здійснюють лише їх розміщення, до 1 квітня, а власники відходів, які утворюють та розміщують їх на своїй території, до 1 червня поточного року подають Мінприроди та відповідним дозвільним центрам заяви про одержання дозволу на розміщення відходів у наступному році. До заяви додаються документи згідно переліку, вказаному у цьому пункті.

Зі змісту вищезазначеного пункту Порядку вбачається, що заява про одержання дозволу на розміщення відходів у 2014 році, з пакетом документів, передбаченим пунктом 12 Порядку, повинна бути подана у строк до 01.06.2013. В той час як спірний договір № 106013 був підписаний сторонами лише 08.08.2013.

Отже, посилання позивача на те, що строки виконання робіт з розробки та складання документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік встановлені сторонами у договорі відповідно до вимог природоохоронного законодавства України, зокрема Порядку, є безпідставним.

Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, посилається на ч. 2 ст. 693 ЦК України як на підставу вимоги про повернення відповідачем попередньої оплати за договором від 08.08.2013 № 101613.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Господарський суд не погоджується з даною правовою позицією з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Правові наслідки порушення зобов'язання визначені у главі 51 Цивільного кодексу України, зокрема, у ст. 611 цього Кодексу.

Частиною першою ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Тобто, позивач має право вимагати від відповідача повернення попередньої оплати тільки у разі порушення останнім строків виконання робіт.

Як встановлено судом вище, згідно договору від 08.08.2013 № 101613, строк виконання робіт з розробки та складання документації для отримання дозволів та лімітів на утворення та розміщення відходів на 2014 рік, не настав. Таким чином, у позивача, на момент винесення рішення у даній справі, не виникло право звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача передплати у розмірі 26500 грн.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 3-192гс15, яка рекомендована для застосування господарськими судами Інформаційним листом Вищого господарського суду України № 01-06 1837/15 від 20.10.2015.

За викладеного, судом не приймається до уваги твердження позивача стосовно прострочення відповідачем строку виконання робіт також, у зв'язку з закінченням строку дії договору.

Щодо клопотання позивача про визнання зобов'язань сторін за договором № 101613 від 08.08.2013 припиненими, суд зазначає наступне.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може розглядатись самостійно. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Проаналізувавши зміст клопотання про визнання зобов'язання сторін за договором від 08.08.2013 № 101613 припиненим, суд дійшов висновку, що фактично така вимога не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, а спрямована на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Тобто, встановлення юридичного факту може бути досліджено та встановлено лише під час вирішення спору про право, а відтак, зазначене клопотання про визнання зобов'язання припиненим не підлягає задоволенню.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 у справі № 6/403.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача передплати у розмірі 26500 грн. є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 23.12.2015

Суддя ОСОБА_4