РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2015Справа № 910/25611/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Офіс Стайл - Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «М П К»

про стягнення 52 209, 42 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Крамарчук Я.В. за довіреністю б/н від 29.09.2015 р.;

від відповідача: Рубан І.В. за довіреністю № UA-55/15 від 27.10.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Офіс Стайл - Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «М П К» (далі - відповідач) про стягнення 52 209, 42 грн. помилково перерахованих коштів з урахуванням 3 % річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 10.08.2015 р. ним на рахунок відповідача було помилково перераховано грошові кошти в сумі 52 000, 00 грн. 14.09.2015 р. позивач направив відповідачу заяву № 14-09/15 з вимогою повернути помилково перераховану суму, яка задоволена останнім не була, з огляду на що позивач і вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.09.2015 р. було порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 27.10.2015 р.

У судовому засіданні 27.10.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

При цьому, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що між сторонами не укладалось письмового договору, а спірним платіжним дорученням було оплачено рахунок, направлений йому засобами електронного зв'язку.

У судовому засіданні 27.10.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 10.11.2015 р.

29.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.11.2015 р. від представника відповідача надійшли письмові заперечення проти позовних вимог, в яких він відзначає, що рахунок № 874 від 10.08.2015 р., на який посилається позивач, не оформлено належним чином, оскільки він не містить печатки та підпису. При цьому, відповідач зауважує, що в дійсності між сторонами були переговори щодо поставки не паперу, а шин для вантажних автомобілів, з огляду на що позивачу направлявся рахунок № 874 від 10.08.2015 р. на оплату шин 385/65/22,5 SAVA Cargo4 в кількості 4 шт. та шини 385/65R22,5 ВОТО ВТ668 в кількості 2 шт. на загальну суму 52 000, 00 грн., який і був оплачений позивачем. Також, відповідач зазначає, що в той же день представнику позивача за довіреністю № 91 від 10.08.2015 р. було передано придбаний товар за накладною № 765 від 10.08.2015 р. Також, відповідач виписав податкову накладну, яку зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних. Поряд з наведеним відповідач стверджує, що подання позивачем даного позову до суду змусило його звернутись за правовою допомогою до адвоката, внаслідок чого він поніс витрати в сумі 5 000, 00 грн. згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 124 від 27.10.2015 р., складеною адвокатом Рубан І.В., які просить відшкодувати за рахунок позивача.

У судовому засіданні 10.11.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 23.11.2015 р.

У судовому засіданні 23.11.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, в яких він посилається на те, що йому не відомі особи, на яких посилається відповідач, стверджуючи про передачу товару - автомобільних шин, представнику позивача. Крім того, позивач зауважує, що підпис директора позивача та відбиток печатки, які зображені на наданій відповідачем довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, не відповідають тим, які дійсно належать директору позивача та підприємству.

Від представників сторін в судовому засіданні надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2015 р. в порядку ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та в судовому засіданні оголошено перерву до 08.12.2015 р.

07.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначає, що раніше до спірних правовідносин сторони не співпрацювали. 10.08.2015 р. менеджеру з продажу відповідача ОСОБА_3 зателефонував представник позивача ОСОБА_4 з приводу придбання автомобільних шин. Після узгодження виду шин позивач на вимогу відповідача направив на його електронну адресу копії статутних документів, на підставі яких бухгалтер відповідача ОСОБА_5 виписано рахунок № 874 від 10.08.2015 р. на суму 52 000, 00 грн., який і був направлений на електронну пошту позивача. Після оплати позивачем вказаного рахунку, бухгалтер за першою подією склала податкову накладну № 65 від 10.08.2015 р., а представнику позивача були передані замовлені шини, про що складено видаткову накладну.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 15.12.2015 р.

11.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Від представника позивача в судовому засіданні 15.12.2015 р. надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 15.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пояснень позивача, на його електронну адресу від відповідача надійшов рахунок на оплату № 874 від 10.08.2015 р. за товар «офісний папір Maestro Standart формату а4» в кількості 1000 шт. на суму 52 000, 00 грн.

10.08.2015 р. позивач на підставі платіжного доручення № 18 перерахував відповідачу 52 000, 00 грн. з призначенням платежу: «оплата за товар зг рф№874 від 10,08,15 в т. ч. ПДВ 20% 8666.67 грн.».

Вважаючи, що вказана оплата була помилковою, 14.09.2015 р. позивач направив відповідачу лист № 14-09/15 з вимогою повернути помилково перераховані кошти в сумі 52 000, 00 грн., який відповідач отримав 16.09.2015 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 012.

Оскільки вимоги позивача були залишені без задоволення, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Під час провадження у справі відповідач проти позову заперечив, вказуючи на те, що в дійсності між сторонами були переговори щодо поставки не паперу, а шин для вантажних автомобілів, з огляду на що позивачу направлявся рахунок № 874 від 10.08.2015 р. на оплату шин 385/65/22,5 SAVA Cargo4 в кількості 4 шт. та шини 385/65R22,5 ВОТО ВТ668 в кількості 2 шт. на загальну суму 52 000, 00 грн., який і був оплачений позивачем.

Також, відповідач зазначає, що в той же день представнику позивача за довіреністю № 91 від 10.08.2015 р. було передано придбаний товар за накладною № 765 від 10.08.2015 р.

Також, відповідач виписав податкову накладну № 65 від 10.08.2015 р., яку зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Згідно з приписами ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Надані до матеріалів справи документи свідчать про те, що між сторонами мало місце укладення правочину з поставки у спрощений спосіб.

Зокрема, як зазначалось судом вище, згідно з виставленим відповідачем рахунком позивач на підставі платіжного доручення № 18 перерахував відповідачу 52 000, 00 грн. з призначенням платежу: «оплата за товар зг рф№874 від 10,08,15 в т. ч. ПДВ 20% 8666.67 грн.».

При цьому, позивач вважає, що означені грошові кошти відповідач набув безпідставно, у зв'язку з чим просить суд повернути їх з посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Разом із тим, за положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України № 3-30гс14 від 17.06.2014 р.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13.

Оскільки судом встановлено, що між сторонами фактично укладений договір поставки у спрощеній формі (ч. 1 ст. 181 ГК України), а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім у якості передоплати, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, яка наразі не відпала, оскільки доказів визнання такого договору недійсним або його розірвання не представлено, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставне збагачення.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду України у справі № 3-129гс14 від 14.10.2014 р., оскільки правовідносини сторін у відповідному спорі регулюються нормами зобов'язального права, - договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням виконавцем умов договору.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не доведено відсутності правових підстав щодо набуття та утримування відповідачем спірних грошових коштів, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги необхідно визнати передчасними, а відповідно наразі вони задоволенню не підлягають.

Водночас, суд звертає увагу позивача на те, що він не позбавлений можливості захистити свої права, якщо вони були порушені відповідачем внаслідок безпідставної відмови від виконання взятих ним на себе зобов'язань з поставки товарів, - шляхом пред'явлення позову про розірвання в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору, зокрема, з підстав істотного порушення його умов відповідачем, та повернення у зв'язку з цим перерахованих в якості попередньої оплати коштів. При цьому, позивачем має бути доведено обставини настання для відповідача строків виконання відповідного зобов'язання та їх порушення, внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні спірного договору.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

При цьому, що стосується заявлених відповідачем до відшкодування витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 5 000, 00 грн., суд відмічає наступне.

Відповідно до п. 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 16.01.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

До матеріалів справи надано копії Договору про надання правової допомоги № UA-55/15 від 27.10.2015 р., Свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю № 848 від 19.04.2007 р. та Квитанції до прибуткового касового ордера № 124 від 27.10.2015 р. про прийняття адвокатом від відповідача коштів в сумі 5 000, 00 грн. за Договором № UA-55/15 від 27.10.2015 р.

Зі змісту вказаних документів вбачається, що заявивши до відшкодування понесених відповідачем на правову допомогу витрат, останній не надав суду належних доказів сплати адвокатові гонорару в сумі 5 000, 00 грн.

Так, суд звертає увагу на те, що оскільки відповідач в даному випадку є юридичною особою, грошові кошти готівкою з каси підприємства мали видаватись шляхом складання відповідачем - видаткового касового ордеру за формою № КО-2 на вказану суму, а не адвокатом шляхом складання прибуткового касового ордеру за формою № КО-1, яка оформлюється лише підприємствами, установами та організаціями.

Договір про надання правової допомоги відповідачем укладено з адвокатом, який у таких відносинах виступає як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність із захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, та не є підприємцем у межах такої адвокатської діяльності, і відповідно не наділений правом використовувати для відображення операцій з прийняття коштів від клієнтів прибуткові касові ордери за формою № КО-1.

Так, як зазначено в Листі Національного банку України № 25-113/2453 від 30.10.2006 р. приватні підприємці касову книгу не ведуть, а обов'язок оформлення готівкових операцій прибутковими та видатковими касовими ордерами встановлено тільки для юридичних осіб.

Крім того, вищезазначеним листом роз'яснено, що форма касових ордерів, а також порядок їх заповнення відповідно до п. 3 Положення передбачають оформлення цих документів лише підприємствами, установами та організаціями, а саме: бухгалтерією підприємств, у яких передбачено такі обов'язкові реквізити, як підпис головного бухгалтера та керівника підприємства.

Зокрема, пунктом 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 р. , встановлено порядок оформлення касових операцій, а саме, що приймання готівки в касі проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Таким чином, законодавством України для осіб, які проводять незалежну професійну діяльність (адвокатів, нотаріусів), як і для приватних підприємців не передбачено оформлення прибуткових та видаткових касових ордерів та відповідно відображення таких ордерів у касовій книзі.

На підставі зазначеного суд відмовляє відповідачу у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака