РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015Справа №910/26716/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД "ПОЛІМЕР"

про тлумачення умов договору

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність № ББУ/ПУ433/ВП/14 від 16.12.2014;

Від відповідача: не зявились.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" вернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД "ПОЛІМЕР" про тлумачення п. 4.4. договору поставки №13-16/289-КП від 22.08.2013, визначивши, що датою поставки продукції вважається дата, вказана на видатковій накладній особисто представником позивача, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що необхідність тлумачення викликана існуванням між сторонами спору щодо дати поставки продукції у звязку із різним тлумаченням сторонами пункту 4.4 Договору поставки №13-16/289-КП від 22.08.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/26716/15 та призначено до розгляду на 10.11.2015.

У судове засідання 10.11.2015 уповноважені представники сторін не зявились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 10.11.15 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №570.

Копія ухвали суду від 15.10.2015, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 01004, м. Київ, булл. ОСОБА_2, буд. 10, оф.2, на час проведення судового засідання 10.11.2015 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання та адресату не вручена.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.11.2015 розгляд справи відкладено на 01.12.2015.

У судове засідання 01.12.2015 зявився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 01.12.2015 не зявився.

Копія ухвали суду від 10.11.2015, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 01004, м. Київ, бул. ОСОБА_2, буд. 10, оф.2, на час проведення судового засідання 01.12.2015 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання та адресату не вручена.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.12.15 р. позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 10.11.2015 та 01.12.2015 до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 15.10.2015, 10.11.2015 та 01.12.15 відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обовязковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи незявлення представників сторін в судове засідання 10.11.15 р. та відсутність на час проведення судового засідання 01.12.15 р. клопотання представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні 01.12.2015 представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 01.12.2015 повідомив суд, що права та обовязки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 01.12.2015 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 22 серпня 2013 між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" (покупець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД "ПОЛІМЕР" (постачальник за договором, відповідачу справі) було укладено Договір поставки №13-16/289-КП (далі - Договір), відповідно до умов пп. 1.1,1.2 якого постачальник зобовязаний поставити у власність покупцю, а покупець прийняти та оплатити продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі Продукція), в асортименті, кількості та у строки, за ціною і з якісними показниками, погодженими сторонами в договорі і Специфікаціях, які є невідємними частинами договору.

Розділами 2-7 Договору сторони передбачили якість, комплектність та кількість, гарантійні зобов'язання, термін і умови поставки, ціну і порядок розрахунків, відповідальність сторін, обставини непереборною сили тощо.

Відповідно до п. 8.1. Договору останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами. Сторони дійшли згоди, що у разі належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, термін дії Договору встановлюється до 31.12.2014 включно. У разі не виконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за цим договором, термін дії Договору продовжується до повного виконання сторонами всіх прийнятих на себе зобов'язань.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Згідно п. 4.1. договору поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками і в строки, узгоджені сторонами в Специфікації до цього Договору.

Під партією Продукції сторони розуміють будь-яку кількість Продукції, однорідної по своїм якісним показникам, яка супроводжується одним документом про якість, та одним товаросупровідним документом.

Відповідно до п. 4.2. Договору умови поставки продукції - DDP, згідно "Інкотермс -2000". Місце пункту призначення вказується сторонами у відповідних специфікаціях до Договору.

Пунктом 4.4 Договору поставки передбачено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником про прийняття продукції.

Перелік товаросупровідних документів, які Постачальник зобовязаний надати Покупцю, як доказ поставки, наведений у пункті 4.3 Договору поставки, і включає в себе, зокрема, рахунок фактуру, податкову накладну, відповідні товаросупровідні накладні: видаткову, товарно транспортну; сертифікат якості та технічний паспорт; сертифікат відповідності; інструкцію з експлуатації; технічну документацію; протокол вхідного контролю якості тощо.

У випадку поставки Продукції без товаросупроводжувальної документації, що потягне за собою неможливість здійснити приймання Продукції по якості/кількості та/або комплектності, Покупець має право відмовитись від приймання поставленої партії та, на свій розсуд, повернути Продукцію Постачальнику або прийняти її на зберігання.

Відповідно до п. 1.2 Договору покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію відповідно до умов цього Договору.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що ціни на поставлену Постачальником Продукцію встановлюються сторонами у відповідних Специфікаціях до цього Договору. Сума договору не повинна перевищувати 990000,00 грн. в т. ч. ПДВ.

Окрім того, сторони підписали 07.05.2014 Специфікацію до Договору (заказ на поставку № НОМЕР_1) та 30.05.2014 Специфікацію до Договору (заказ на поставку № НОМЕР_2) до Договору, в яких погодили умови чергового замовлення Покупця, зокрема, асортимент, кількість, ціну, строки поставки залізобетонної продукції на загальну суму 44032,46 грн. (29893,22 грн.+14139,24 грн.). Також пунктом 3 вищезазначених специфікацій сторони договору передбачили, що за продукцію, що постачається за даними специфікаціями, оплата здійснюються покупцем на 60-й календарний день з моменту поставки партії продукції відповідно до Специфікації від 07.05.14 р. та з відстрочкою платежу 65 днів з моменту поставки партії продукції відповідно до Специфікації від 30.05.14 р..

Як стверджує позивач в позовній заяві та підтверджено матеріалами справи, на виконання умов Договору та погоджених сторонами умов поставки згідно Специфікацій від 07.05.14 р. та 30.05.14 р., відповідач здійснив поставку позивачу продукції на загальну суму 44032,46 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 290 від 21.05.2014 на суму 29893,22 грн. та № 326 від 25.07.2014 на суму 14139,24 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому, спір між сторонами виник в звязку з різним тлумаченням сторонами умов п.4.4 Договору поставки № 13-16/289-КП від 22.08.2013, зокрема, на думку позивача строк оплати за поставлену продукцію не повязаний з датою оформлення видаткової накладної, а повязаний з датою, вказаною на накладній особисто представником покупця, тобто ця дата і є датою поставки та прийняття продукції.

Натомість, відповідач вважає датою поставки та, відповідно, датою початку обліку строку на оплату, дату видаткової накладної.

Згідно ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Так, згідно п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 роках від 11.04.2005 р. № 01-8/344 Вищий господарський суд України виклав позицію, відповідно до якої тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Частинами 3, 4 статті 213 ЦК України передбачено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту правочину має бути наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто, потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст.213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез'ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість, тільки роз'яснювати вже існуючі умови правочину. Крім того, необхідною умовою для тлумачення договору судом за статтею 213 Цивільного кодексу України є наявність у договорі будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін.

За таких обставин, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов, метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін.

Суд зазначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Таким чином, правочин є вольовою дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тлумачення умов договору має місце у випадках, якщо волевиявлення сторін правочину не дозволяє однозначно встановити їх намір, справжню волю, виражену при вчиненні правочину.

Відповідно до частини 1 статті 664 ЦК України обовязок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент, зокрема, надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (пункт 2 цієї частини). Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Водночас, статтею 689 ЦК України передбачено, що покупець зобовязаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобовязаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Як встановлено судом за матеріалам справи, відповідно до п. 4.5 Договору зобов'язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця у вище обговореному пункті призначення поставки, з урахуванням вимог, передбачених п.1.1, цього Договору. Зобов'язання покупця вважаються виконаними з моменту прийняття і оплати поставленої продукції.

Умовами пункту 4.2 Договору поставки передбачено, що місце пункту призначення вказується Сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору.

Зокрема, у Специфікаціях від 07.05.2014 та від 30.05.2014 у пункті 3 Умови поставки зазначено: DDP, м. Павлоград, вул. Терновська, 5, ЦБ Філіалу "ПУМТС" ПАТ "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ".

При цьому згідно з пунктом 4.11 Договору поставки право власності на Продукцію переходить від Постачальника до Покупця після виконання Покупцем усіх необхідних процедур з прийняття продукції по кількості, якості та комплектності та підписання Покупцем видаткової накладеної.

Таким чином, враховуючи вищевказані положення чинного законодавства та умови пунктів 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 Договору суд дійшов висновку, що під вказаною у пункті 4.4 Договору датою поставки розуміється дата фактичної передачі продукції у розпорядження Покупця у обумовленому сторонами, у відповідних Специфікаціях до даного Договору, пункті призначення поставки. При цьому, вказана дата повинна зазначатися представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах (видатковій накладній та товаротранспортній накладній) після прийняття продукції по кількості, якості та комплектності.

Водночас суд зазначає, що предметом даного спору не є встановлення факту конкретної поставки Продукції, а є лише тлумачення умов пункту 4.4 Договору поставки.

Встановлення конкретних обставин поставки Продукції (у т.ч. визначення конкретної дати поставки спірної Продукції) є предметом доказування у справі господарського суду Дніпропетровської області №904/8369/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганський завод Полімер» до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення заборгованості за договором № 13-16/289-КП від 22.08.2013 у розмірі 112 481,89 грн., з яких: 48 118,84 грн. основний борг, 37 469,22 грн. пеня, 1 475,73 грн. 3% річних, 25 418,00 грн. інфляційні втрати.

Оскільки даний спір виник з вини позивача (вказане тлумачення могло та повинно було здійснюватися у спорі про стягнення заборгованості та штрафних санкцій з позивача (у справі №904/8369/15), проте останній вирішив звернутися до господарського суду з окремим позовом), то відповідно до положень статті 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача та йому не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розтлумачити, що пункт 4.4 договору №13-16/289-КП, укладеного 22.08.2013 між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД "ПОЛІМЕР", під датою поставки передбачає дату фактичної передачі продукції у розпорядження Покупця в обумовленому сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору №13-16/289-КП від 22.08.13 р. пункті призначення поставки. Вказана дата повинна зазначатися представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах (видатковій накладній, товаротранспортній накладній).

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 23 грудня 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя Селівон А.М.