номер провадження справи 23/44/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 Справа № 908/3481/15

Господарський суд Запорізької області у складі судді Шевченко Тетяни Миколаївни, при секретарі Ракович Світлані Іванівні,

за участю представника позивача не зявився;

від відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 908/3481/15

за позовом ОСОБА_1 (71114, АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1),

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Азовські мастила і оливи (71114 Запорізька область м. Бердянськ, вул. Шаумяна, буд. 2; ідент. код 00152365),

про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач у справі) звернувся до господарського суду Запорізької області із позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства „Азовські мастила і оливи (надалі ПАТ „АЗМОЛ) про стягнення компенсації втрат частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 35 322 грн. 92 коп., про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 73 497 грн. 76 коп., про зобовязання ліквідатора майна Публічного акціонерного товариства Азовські мастила і оливи арбітражного керуючого ОСОБА_2 внести загальну суму заборгованості в реєстр вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 03.06.2015 позовна заява позивача була прийнята до розгляду, порушено провадження у справі, справі присвоєно номер провадження 23/44/15, та провадження у справі було зупинено до поновлення провадження у справі № 908/3667/13 про банкрутство Публічного акціонерного товариства „Азовські мастила і оливи.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.11.2015 провадження у справі № 908/3481/15 було поновлено, судове засідання було призначено на 30.11.2015, у сторін витребувані документи, згідно резолютивної частини ухвали.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.11.2015 розгляд справи відкладений на 23.12.2015.

22.12.2015 від позивача надійшла заява вих. б/н від 15.12.2015, в якій наведено пояснення щодо суми позову.

Також, позивачем заявлено клопотання про витребування доказів, в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, вих. б/н від 15.12.2015. В своєму клопотанні позивач просить суд витребувати у відповідача письмовий доказ, а саме: довідку про нараховану та невиплачену заробітну плату за період з листопада 2012 року по жовтень 2013 року включно. Позивач вказує, що сам неодноразово звертався до відповідача за отриманням вказаної довідки, проте так її і не отримав. На підтвердження своїх доводів позивач додає до клопотання копію заяви вих. б/н від 09.12.2014 з проханням надати йому вказану довідку.

Клопотання позивача про витребування доказів не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Позивачем до своєї заяви було надано належним чином засвідчені копії довідки відповідача вих. № 61/365 від 27.02.2014 про нараховану та невипалену заробітну плату за період з 01.09.2013 по 16.10.2013, а також розшифрування загальної суми заборгованості із виплати заробітної плати станом на 26.02.2014. Надана позивачем копія розшифрування загальної суми заборгованості із виплати заробітної плати станом на 26.02.2014 свідчить про нарахування та не виплату позивачу заробітної плати за період з листопада 2012 по жовтень 2013 включно.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження нарахування та невиплати позивачу відповідачем заробітної плати за період з листопада 2012 по жовтень 2013.

Також, позивачем надано суду клопотання вих. б/н від 15.12.2015 про розгляд справи за його відсутності.

Суд задовольняє клопотання позивача та вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Позовні вимоги мотивовані обставинами, викладеними у позовній заяві, та обґрунтовані ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 10, 19, 38, 40 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, ст.7 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, ст. 34 Закону України „Про оплату праці.

Відповідач позовні вимоги не визнав з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву вих. № 762 від 18.11.2015, посилаючись на положення ст. ст. 10, 23, 25 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (надалі Закон про банкрутство). Зокрема, відповідач вказує, що заявлені позивачем вимоги є похідними від порушення вимог трудового законодавства щодо своєчасного розрахунку по заробітній платі. На даний час в провадженні господарського суду Запорізької області перебуває справа про банкрутство відповідача. Стаття 10 Закону про банкрутство обмежує можливість розгляду трудових спорів господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство тільки можливістю розгляду справ про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника. У той же час, відповідно до змісту ст. 232 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України слідує, що спори з трудових відносин підлягають розгляду в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах. На думку відповідача, вимоги позивача про стягнення компенсації витрат частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку не підвідомчі господарському суду, оскільки не є спором про стягнення заробітної плати, та підлягає розгляду в суді загальної юрисдикції. Крім того, ухвалою господарського суду Запорізької області від 11.06.2014 було затверджено реєстр вимог кредиторів у справі № 908/3667/13 про банкрутство відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону про банкрутство, внесення змін до затвердженого господарським судом реєстру вимог кредиторів здійснюється виключно за наслідками перегляду ухвали господарського суду в апеляційному та касаційному порядку або за ново виявленими обставинами, а також у разі правонаступництва. Ухвалу господарського суду Запорізької області від 11.06.2014 року не було переглянуто за вимогою позивача, вимоги позивача не ґрунтуються на правонаступництві, а тому вимоги позивача про зобовязання арбітражного керуючого ОСОБА_2 внести загальну суму заборгованості в реєстр кредиторів не гуртуються на нормах діючого законодавства та не підлягають задоволенню.

Також, в матеріалах справи міститься заява відповідача (вих. 761 від 18.11.2015), в якій він просить розглянути справу за наявними матеріалами, без участі представника відповідача у звязку з неможливістю участі в судовому засіданні (ар. с. 39).

Заява відповідача задовольняється судом, оскільки не суперечить чинному законодавству.

Позивач та відповідач, повідомлені про місце, день та час розгляду справи, в порядку, передбаченому ГПК України, в судові засідання не зявились.

Враховуючи клопотання позивача та відповідача, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача, за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. .75 ГПК України.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача суму 73 497,76 грн. середньої заробітної плати, нарахованої у звязку із затримкою виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку за період з 12.03.2014 по 14.04.2015, та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати в розмірі 35 322,92 грн., а також зобовязати ліквідатора ОСОБА_2 внести загальну суму заборгованості в реєстр заборгованості боржника у розмірі 205 733,92 грн. (96 913,24 грн. + 108 820,68 грн.).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про оплату праці заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникам за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженому ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, організація, установа повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно наданої суду копії з трудової книжки позивача АС № 665954, він був звільнений відповідачем 16.10.2013 (ар. с. 17).

В матеріалах справи міститься довідка про середню заробітну плату вих. № 61/364 від 27.02.2014, видана відповідачем, згідно якої розмір середньої заробітної плати позивача за останні два місяці роботи склав 268 грн. 24 коп. (ар.с. 18).

Позивач просить стягнути з відповідача середню заробітну плату, нараховану за період з 12.03.2014 по 14.04.2015, у звязку із затримкою виплати заробітної плати за 274 робочі дні в сумі 73 497 грн. 76 коп., із розрахунку 268,24 грн. за один робочий день.

Заявлена позивачем до стягнення сума середньої заробітної плати у звязку із затримкою виплати заробітної плати за період з 12.03.2014 по 14.04.2015, обрахована відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (зі змінами), п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, шляхом множення середнього заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Розрахунок, наведений в тексті позовної заяви, судом перевірений та визнаний правильним.

Крім того, ухвалою господарського суду Запорізької області від 11.06.2014 у справі № 908/3667/13 про банкрутство відповідача Публічного акціонерного товариства „Азовські мастила і оливи були визнані, як конкурсні вимоги позивача до відповідача (боржника у справі про банкрутство) із виплати заробітної плати на загальну суму 96 913,24 грн. з урахуванням середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку з 17.10.2013 по 11.03.2014.

Копія заяви позивача із матеріалів справи про банкрутство № 908/3667/13 залучена до матеріалів даної справи.

Позивачем була надана суду копія Розшифрування загальної суми заборгованості із виплати заробітної плати, яка свідчить, що за період роботи позивача на підприємстві відповідача з листопада 2012 року по жовтень 2013 (позивач звільнений 16.10.2013) відповідач має заборгованість перед позивачем із щомісячної виплати заробітної плати за вказаний період на загальну суму 69 121 грн. (ар. с. 29).

Відповідач не надав суду доказів виплати позивачу заробітної плати, нарахованої за період з листопада 2012 по жовтень 2013.

В матеріалах справи також відсутні докази виплати позивачу заробітної плати, нарахованої за період з листопада 2012 по жовтень 2013.

21.02.2001 постановою Кабінету Міністрів України № 159 був затверджений порядок проведення компенсації громадянам витрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати (надалі Порядок проведення компенсації).

Відповідно до умов п. 1 Порядку проведення компенсації, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з п. 2 Порядку проведення компенсації, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

За приписами п. 3 Порядку проведення компенсації, компенсації підлягає, у т.ч. такий грошовий дохід разом із сумою індексації, який одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як заробітна плата.

Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Позивачем на суму нарахованої та невиплаченої відповідачем заробітної плати за період з листопада 2012 по жовтень 2013, у відповідності до приписів Порядку проведення компенсації, проведено відповідний розрахунок компенсації в позовній заяві на загальну суму 35 322 грн. 92 коп. (ар. с. 6-8).

Перевіривши наведений позивачем розрахунок, суд встановив, що фактично на суму помісячної заборгованості із заробітної плати за період з листопада 2012 по жовтень 2013 розмір компенсації, розрахований за період з грудня 2012 по березень 2015, становить 35 297 грн. 71 коп.

Таким чином, позивачем правомірно нарахована сума компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати лише в сумі 35 297 грн. 71 коп., а сума компенсації в розмірі 25 грн. 21 коп. нарахована необґрунтовано.

Відповідач не надав суду доказів відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті позивачу сум, що йому належить сплатити (середній заробіток та компенсація витрати частини доходу).

На підставі викладеного, суд визнає правомірними, доведеними та підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітної плати, нарахованої за період з 12.03.2014 по 14.04.2015, у звязку із затримкою виплати заробітної плати за 274 робочі дні в сумі 73 497 грн. 76 коп., із розрахунку 268,24 грн. за один робочий день, та про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати в сумі 35 297 грн. 71 коп. В частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати в сумі 25 грн. 21 коп. слід відмовити у звязку з необґрунтованістю нарахування.

Господарський суд припиняє провадження у справі в частині вимог позивача про зобовязання ліквідатора відповідача ОСОБА_2 внести загальну суму заборгованості в реєстр заборгованості боржника у справі про банкрутство в розмірі 96913,24 грн. +108820,68 грн. = 205733,92 грн. з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, повязаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів; 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Чинне законодавство України, у т.ч. Господарський процесуальний кодекс України, не передбачає розгляд в господарському суді в порядку позовного провадження, як окремої справи, позову про зобовязання ліквідатора внести загальну суму заборгованості в реєстр заборгованості боржника у справі про банкрутство.

Порядок, строки формування реєстру вимог кредиторів регламентується положеннями Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (Закон про банкрутство).

Так, стаття 22 Закону про банкрутство прямо покладає саме на ліквідатора (розпорядника майна) ведення реєстру вимог кредиторів, розгляд вимог конусних кредиторів.

З наведеного слідує, що позивач, як кредитор у справі про банкрутство відповідача (№ 908/3667/13), має звернуться з додатковими кредиторськими вимогами безпосередньо до розпорядника майна у справі про банкрутство, а не в порядку позовного провадження в рамках певної окремої справи.

За таких підстав, вимоги про зобовязання ліквідатора внести загальну суму заборгованості в реєстр заборгованості боржника у справі про банкрутство, не підлягають вирішенню в господарських судах в рамках окремої справи України.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

З огляду на викладене, суд припиняє провадження у справі в частині вимог позивача про зобовязання ліквідатора внести загальну суму заборгованості в реєстр заборгованості боржника у справі про банкрутство.

Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги на підставі викладеного, а також у звязку із наступним:

Статтею 21 Закону України Про оплату праці визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства у колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 за № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу розяснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положення наведених норм матеріального права встановлюють, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визнати остаточний обсяг своїх вимог на моменти припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону про банкрутство, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 та ст. 94 Кодексу законів про працю, заробітна прала це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 117 Кодексу законів про працю визначені підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю правовою природою повязана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Відповідно до п. 2.2, 2.2.7, 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 за № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду заробітної плати входять суми виплат, повязаних з індексацією заробітної плати, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, індекс інфляції, нарахований на невиплачену суму заробітної плати відноситься до фонду додаткової заробітної плати.

Таким чином, посилання відповідача на те, що позовна заява про стягнення компенсації витрат частини доходу у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку не підлягає розгляду в господарських судах, суд вважає необґрунтованим.

Крім того, виходячи з приписів п. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», саме господарський суд (суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство), вирішує усі майнові спори до боржника, в тому числи і стягнення заробітної плати.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог.

При цьому, оскільки позивач. в силу положень п. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір, звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення заробітної плати, то судовий збір в цій частині стягується з відповідача на користь державного бюджету.

Також, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, у випадку припиненням провадження у справі, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи. яка його сплатила а ухвалою суду.

Проте, оскільки позивачем не був сплачений судовий збір при зверненні до суду із даним позовом, та у господарського суду відсутні підстави для повернення судового збору.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Азовські мастила і оливи (71114, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шаумяна, буд. 2; ) на користь ОСОБА_1 (71114, АДРЕСА_2; ідент. номер НОМЕР_1) заробітну плату, нараховану за період з 12.03.2014 по 14.04.2015, у звязку із затримкою її виплати, в сумі 73 497 грн. 76 коп., компенсацію втрат частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати в сумі 35 297 грн. 71 коп. Видати наказ.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Азовські мастила і оливи (71114, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шаумяна, буд. 2; ) на користь державного бюджету України (код класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)", одержувач: УДКСУ у м. Запоріжжя (Орджонікідзевський район), 22030001, банк одержувача: ГУДКСУ у Запорізькій області, р/р 3007, МФО 813015, ) судовий збір в сумі 2 175 грн. 75 коп. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 (71114, АДРЕСА_2; ідент. номер НОМЕР_1) про зобовязання ліквідатора майна Публічного акціонерного товариства Азовські мастила і оливи арбітражного керуючого ОСОБА_2 внести загальну суму заборгованості в реєстр вимог кредиторів провадження у справі припинити.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 24.12.2015.

Суддя Т.М. Шевченко