КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Справа№ 910/24361/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

ОСОБА_1

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник

від відповідача: ОСОБА_3 - представник

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 16.11.2015р.

у справі № 910/24361/15 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства Європейський страховий альянс

до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО

про відшкодування шкоди в порядку регрессу 10 249, 04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Європейський страховий альянс звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО про відшкодування шкоди в порядку регрессу 10 249, 04 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 року позов задоволено повністю: стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО на користь Приватного акціонерного товариства Європейський страховий альянс 10 049,04 грн. страхового відшкодування, 1 218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обгрунування апеляційної скарги, апелянт звертає увагу суду на те, що між ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_4, був укладений договір страхування на автомобіль НОМЕР_1.

15.08.2014 року результаті скоєння ДТП за участю ОСОБА_4 транспортний засіб Дєо Нексіа, д.н. НОМЕР_2 та транспортного засобу марки ОСОБА_5, д.н. АА 199СН., під керуванням ОСОБА_6, було пошкоджено вищезазначені автомобілі. На підставі Постанови Подільського районного суду м. Києва від 05.09.2014 року винною була визнана ОСОБА_4

На виконання умов договору 05.09.2014 року та 19.11.2014 року позивачем було сплачено страхове відшкодування внаслідок настання страхового випадку, на загальну суму в розмірі 11 049, 04 грн. Однак судом на думку апелянта не надано належної уваги тій обставині, що при розрахунку суми страхового відшкодування позивачем, як за вихідний було прийнято звіт від 29.08.2014.

Апелянт звертає увагу на те, що страхове відшкодування позивачем мало би бути визначене з урахуванням коефіцієнту пропорційної відповідальності страховика, тобто зі зменшенням суми страхового відшкодування на відповідний коефіцієнт, в даному випадку 0,59, а тому розрахунок має бути здійснений наступним чином: 11 049, 04 * 0, 59 = 6 518, 93 грн. З цього, саме ця сума мала би бути виплачена позивачем в рамках страхового відшкодування згідно укладеного договору.

Відповідно до п. Б, ст. 7.39 Наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року «Про затвердження методики товарознавчої експертизи колісних транспортних засобів» - коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, за винятком випадків, якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Докази пошкодження складових частин кузова та кабіни ОСОБА_5 4 від ДТП, що мало місце 18.08.2011 року відображені в протоколі огляду ТЗ від 23.08.2011 року, тобто коефіцієнт фізичного зносу підлягає розрахунку та вирахуванню.

Так згідно з розрахунком коефіцієнту фізичного зносу від 20.05.2015 року Ез склав 29%, в той час як в Звіті про визначення вартості матеріального збитку від 29.08.2014 року вказаний коефіцієнт розрахований не був.

Ухвалою від 02.12.2015 року порушено апеляційне провадження у справі та визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обовязковою.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

19.08.2013 між ПАТ Європейський страховий альянс та ОСОБА_6 (страхувальник) укладено договір № 34233 страхування транспортних засобів, саме автомобіль TOYOTA Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_3.

Строк дії договору страхування визначений з 00:00 год 20.08.2013 до 19.08.2014.

Як свідчать матеріали справи, 15.08.2014 в м. Києві на вулиці Межигірській сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля TOYOTA Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керувала ОСОБА_4. Наведене підтверджується відомостями № 9424870 про дорожньо-транспортну пригоду ВДАІ з обслуговування Подільського району ГУ МВС України в місті Києві.

ДТП сталася в результаті порушення ОСОБА_4 п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Подільського районного суду міста Києва від 05.09.2014 у справі № 758/9833/14-п, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застотосовано адміністративне стягенння у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн.

Загальний розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу - автомобіля TOYOTA Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП, відповідно до звіту № 67/14 про визначення вартості матеріального збитку, що був складений 29.08.2014 оцінювачем ОСОБА_7 становить 11 049,04 грн.

За страховим випадком згідно акту № 1306/14/50/ТР25/00/2 від 02.09.2014 по договору страхування та висновку щодо розміру заподіяної шкоди до нього було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 11 049,04, виплата якого позивачем підтверджується видатковим касовим ордером № 1271 від 05.09.2014 та платіжним дорученням № 2651 від 19.11.2014.

Відповідно до п. 7.5.1.3 договору страхування транспортних засобів № 34233 від 19.08.2013, укладеного між позивачем та ОСОБА_6, сторони погодили, що розмір страхового відшкодування визначається в межах ліміту відшкодування на підставі калькуляції за актом автотоварознавчої експертизи.

Частиною другою ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Окрім особи, за чинним законодавством України, винної у завданні шкоди, потерпілий у ДТП має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України Про страхування, або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у ДТП, за правилами та у порядку, встановленому ЦК України та Законом України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене.

В даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до позивача, який застрахував його майно (автомобіль). В п. 1.1, 1.4, 1.7 ст. 1 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин по страховому випадку, що настав 15.08.2014) наведені визначення наступних термінів:

- страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;

- особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду;

- забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Статтею 27 Закону України Про страхування та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Стаття 28 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів надає визначення поняття шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 29 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

В спірному випадку позивачем заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування, виплаченого позивачем на умовах договору страхування, що укладений між позивачем та страхувальником у відношенні транспортного засобу, який було пошкоджено в ДТП, з урахуванням ліміту по майну за полісом № АС/3147399. При цьому право вимоги до страховика винної особи переходить саме по розміру збитків, завданих пошкодженому автомобілю в межах фактичних витрат страховика.

Відповідачем представлено договор (полісу № АС/3147399) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Матеріали справи містять інформацію МТСБУ про страхове покриття за зазначеним полісом, надану на запит суду, та надану позивачем разом із позовною заявою.

Відповідно до полісу № АС/3147399 транспортний засіб, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача транспортному засобу, взято на страхування Приватним акціонерним товариством Страхова компанія ВУСО, страхувальником за даним полісом визначено ОСОБА_4, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, визначений в сумі 50 000,00 грн., строк дії даного полісу з 01.09.2013 до 31.08.2014.

Таким чином, відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, застрахованого у позивача, відповідно до положень Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в межах, передбачених полісом № АС/3147399, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні висновки по застосуванню положень закону містяться у постанові Верховного Суду України судової палати у господарських справах від 25 листопада 2008 року (справа 11/406-07), а також і у постанові Верховного Суду України 11/104 від 07.11.2011 (справа № 48/562), висновки якої про застосування правової норми у спірних правовідносинах при прийнятті рішення у справі, є обовязкові до врахування судом згідно положень ч. 2 ст. 82 ГПК України.

Судом встановлено, що фактичні витрати позивача по виплаті страхового відшкодування не перевищують розмір збитку, завданого транспортному засобу, пошкодженому у ДТП, що визначений звітом № 67/14 від 29.08.2014, страховим актом № 1306/14/50/ТР25/00/2 від 02.09.2014 по договору страхування, видатковим касовим ордером № 1271 від 05.09.2014 та платіжним дорученням № 2651 від 19.11.2014.

Положеннями Закону Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. 12) передбачена можливість встановлення франшизи при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, розмір якої при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що франшиза за полісом № АС/3147399 становить 1000,00 грн.

За встановлених обставин, до виплати із страховика, яким застраховано відповідальність особи, яку визнано винною у ДТП, належить сума в розмірі 10 049,04 грн. (11 049,04 грн. (сума страхового відшкодування, підтверджена звітом № 67/14 від 29.08.2014, страховим актом № 1306/14/50/ТР25/00/2 від 02.09.2014 по договору страхування, видатковим касовим ордером № 1271 від 05.09.2014 та платіжним дорученням № 2651 від 19.11.2014) 1000,00 грн. (франшиза за полісом № АС/3147399).

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції, що була дійсною на момент виникнення спірних правовідносин) виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, має право звернутися до суду з вимогою про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, і таке право не повязане з попереднім зверненням з аналогічною вимогою до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України Про страхування до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

В матеріалах справи, є наявними підтвердження того, що позивач звертався з претензією до відповідача, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач в судовому засіданні заперечував про те, що проведення оцінки майна є обовзковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування.

Відповідачем зазначено, що позивач на підтвердження розміру матеріального збитку посилається на рахунок-фактуру № РФ-13044 від 02.09.2014, який не може, на думку відповідача, вважатись належним засобом доказування, оскільки повинен відповідати вимогам Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність та ОСОБА_7 товарознавчої експертизи та оцінку дорожніх транспортних засобів, а тому цей документ є лише розцінками окремо взятого суб'єкта господарювання.

У звязку із зазначеним, відповідачем було замовлене проведення експертного дослідження зі встановлення коефіцієнту фізичного зносу від 20.05.2015, відповідно до якого значення коефіцієнту фізичного зносу автомобіля TOYOTA Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_3, склав 29% , в той час, як у звіті № 67/14 від 29.08.2014, наданому позивачем, коефіцієнт фізичного зносу розрахований не був.

Таким чином відповідач, вважає, що, відповідно до чинного законодавства, єдиним законним доказом розміру оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, є висновок суб'єкта оціночної діяльності/звіт експерта, складений з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та без врахуванням величини втрати товарної вартості, а не рахунок СТО.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача є хибними з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України Про страхування до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до абз. 9 ч. 2 ст.і 7 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 19.07.2011 Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварозначної експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Відповідно до п. 7.5.1.3 договору страхування транспортних засобів № 34233 від 19.08.2013 укладеного між позивачем та ОСОБА_6, сторони погодили, що розмір страхового відшкодування визначається в межах ліміту відшкодування на підставі калькуляції за актом автотоварознавчої експертизи.

Також слід врахувати те що, відповідно до звіту № 67/14 від 29.08.2014, розмір збитку визначений в сумі 11 049,04 грн.

Отже, до виплати зі страховика, яким застраховано відповідальність особи, яку визнано винною у ДТП, належна сума в розмірі 10 049,04 грн. (сума матеріального збитку підтверджена звітом № 67/14 від 29.08.2014, страховим актом № 1306/14/50/ТР25/00/2 від 02.09.2014 по договору страхування, видатковим касовим ордером № 1271 від 05.09.2014 та платіжним дорученням № 2651 від 19.11.2014, з урахуванням франшизи за полісом № № АС/3147399).

Враховуючи вищеперелічене, колегія суддів погоджується звисновками суду першої інстанції, про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 10 049,04 грн. страхового відшкодування підтверджується матеріалами справи та підлягає задоволенню повністю в сумі 10 049,04 грн.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Представником позивача в судовому засіданні зауважено, що застосування коефіцієнту пропорційної відповідальності за умовами договору - це право страховика, а не його обовязок.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у звязку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО на рішення Господарського суду м. Києва від 16.11.2015р. у справі № 910/24361/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 16.11.2015р. у справі № 910/24361/15 залишити без змін.

Матреліали справи № 910/24361/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

ОСОБА_1