ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2015 р.Справа № 916/675/15-г

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 /керівник/; ОСОБА_3 за довіреністю; ОСОБА_4 за довіреністю;

Від відповідачів:

- Одеської міської ради: Штоля А.О. за довіреність № 226/исх-гс від 11.06.2015р.

- фізичної особи - підприємця ОСОБА_6: ОСОБА_7 за довіреністю № НАС 969544 від 25.12.2014р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом обслуговуючого кооперативу „Гаражний кооператив „Глушко 11Е" до Одеської міської ради, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової Марії Володимирівни про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Обслуговуючий кооператив „Гаражний Кооператив „Глушко 11 Е" (далі по тексту - Кооператив) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської рада та фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_6.) про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 16.04.2013р. за № 3368-VI „Про передачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 в оренду земельної ділянки площею 0,0721 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць"; про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013р., площею 721 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1, укладеного між Одеською міською радою та ОСОБА_6 та про скасування нотаріального запису про реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013р., площею 721 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами.

Свої вимоги позивач обґрунтовує порушенням прав власності членів кооперативу на автостоянку, яка була передана в оренду ОСОБА_6, а також порушенням вимог діючого законодавства при прийнятті спірного рішення Одеської міської ради та укладанні договору оренди земельної ділянки в частині не проведення земельних торгів, відсутністю у ОСОБА_6 права власності на об'єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці, та відсутністю у зазначеного об'єкта взагалі статусу нерухомого майна.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.04.2015р. по даній справі, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.05.2015р., у задоволенні позову було відмовлено.

Проте, постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2015р. судові рішення судів попередніх інстанцій були скасовані із направленням справи на новий розгляд у зв'язку із неналежним дослідженням місцевим та апеляційним господарськими судами обставин, що мають значення для справи.

Під час нового розгляду даної справи позивач уточнив заявлені позовні вимоги та просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 16.04.2013р. № 3368-VI „Про передачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 в оренду земельної ділянки площею 0,0721 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць", а також визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 12.06.2013р. площею 721 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 що укладений між відповідачами. Вказана редакція позовних вимог була прийнята судом до розгляду як остаточна.

Відповідачі повністю заперечують проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси 24.11.2008р. за результатами розгляду справи №2-5896/08р. за позовом ОСОБА_6 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на спадщину було постановлено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволенні у повному обсязі та за останнім, у тому числі, визнано право власності на автостоянку на 50 машино-місць, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.02.2009р. рішення Київського районного суду м. Одеси 24.11.2008р. по справі №2-5896/08р було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 02.11.2011р. рішення Київського районного суду м. Одеси 24.11.2008р. по справі №2-5896/08р та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27.02.2009р. було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду даної справи Київським районним судом м. Одеси 01.07.2011р. було постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволенні у повному обсязі та за останнім, у тому числі, визнано право власності на автостоянку на 50 машино-місць, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.11.2012р. заочне рішення Київського районного суду м. Одеси 01.07.2011р. було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.04.2013р. ухвала апеляційного суду Одеської області від 15.11.2012р була скасована та справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.09.2013р. заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2011р. було скасовано та закрито провадження у справі.

Рішенням Одеської міської ради від 16.04.2013р. за №3368-VІ „Про передачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 в оренду земельної ділянки площею 0,0721 га, за адресою АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць", яким було вирішено передати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 в оренду земельну ділянку площею 0,0721 га, за адресою АДРЕСА_1, у довгострокову оренду терміном на 25 років до початку реалізації планувальних рішень району для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць, зобов'язано ОСОБА_6 замовити у виконавчому органі Одеської міської ради щодо забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин оформлення договору оренди землі, затверджено орендну плату та договір оренди.

На підставі даного рішення, 12.06.2013р. між Одеською міською радою (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (Орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до умов п.п.1.1., 2.1., 3.1. якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове, платне володіння та користування земельну ділянку, площею 721 кв.м., у тому числі під тимчасовою забудовою 549 кв.м., під проїздами, проходами та площадками 172 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, строком на 25 років, до початку реалізації планувальних рішень району для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою Марією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №337.

Пунктом 2.2. договору зазначено, що автостоянка на 50 машино-місць, за адресою АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси 24.11.2008р. по справі №2-5896/08р., ухвали апеляційного суду Одеської області від 27.02.2009р., зареєстрованих 05.01.2011р. КП „ОМБТІ та РОН", номер запису 2581 в книзі 103неж-6, реєстраційний номер 32558715, згідно витягу про державну реєстрацію прав №28588487, виданого 05.01.2011р. КП „ОМБТІ та РОН".

Позивач стверджує, що при прийнятті спірного рішення та укладенні спірного договору були порушені права членів кооперативу, які приймали участь у будівництві та обслуговуванні навісів на автостоянці, а також посилається на порушення норм земельного законодавства при передачі ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0721 га, за адресою АДРЕСА_1, у довгострокову оренду. Крім того, позивачем висуваються доводи про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на об'єкт, який не має статусу нерухомого, що суперечить вимогам діючого законодавства.

З метою з'ясування питання щодо правомірності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне надати правову оцінку кожному з доводів позивача окремо. При цьому, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, суд доходить висновку, що всі доводи, які висувають останнім, стосуються порушення прав безпосередньо членів Кооперативу як громадян, які приймали участь у будівництві та обслуговуванні автостоянки. З цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на наступне.

13.09.2012р. на загальних зборах засновників (членів) обслуговуючого кооперативу „Гаражний кооператив „Глушко 11Е" було прийнято рішення про заснування Кооперативу, яке оформлене протоколом №1, про що 14.09.2012р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис № 1 044483.

Право на звернення до господарського суду - це конституційне право, яке реалізовано у статті 1 ГПК України, якою встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України встановлено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, безпосередньо у позивача, як юридичної особи, яка і звернулася до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, відсутнє будь-яке нерухоме майно на земельній ділянці, яка була надана в оренду ОСОБА_6 Наведене свідчить про відсутність і самого факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів Кооперативу при прийнятті Одеською міською радою рішення від 16.04.2013р. №3368-VІ „Про передачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 в оренду земельної ділянки площею 0,0721 га за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць" та відповідно і при укладанні між відповідачами договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013р.. При цьому, суд зауважує, що наявність факту порушення прав позивача є обов'язковим при вирішенні питання щодо обгрунтованості та законності заявлених вимог.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що більшість тверджень останнього засновані на участі його членів у будівництві автостоянки, право власності на яку на теперішній час зареєстроване за ОСОБА_6, та яка розташована на земельній ділянці, що перебуває в оренді ОСОБА_6 на підставі спірного договору, проте можливі спори та вимоги, що випливають із особистої участі певних фізичних осіб у будівництві автостоянки ніяким чином не впливають на правовий статус Кооперативу, оскільки матеріали справи не містять доказів передання його учасниками на користь позивача майнових прав щодо вказаної автостоянки.

В свою чергу, розглянувши доводи позивача про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності згідно витягу про державну реєстрацію прав №28588487, виданого 05.01.2011р. КП „ОМБТІ та РОН", яка була проведена на підставі судових рішень, які в подальшому були скасовані ухвалою Верховного Суду України від 02.11.2011р., тобто на момент прийняття Одеською міською радою спірного рішення та на момент укладання спірного договору оренди, юридичних підстав для виникнення права власності не було, суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України - аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ - Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК). Даним аналізом судової практики Верховним Судом України також було зазначено, що у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто припинення права власності на таке майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусом нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Законом „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2).

Проаналізувавши вищенаведені положення діючого законодавства, якими передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, суд зазначає, що незважаючи на те, що державна реєстрація, в силу закону, лише посвідчує речове право на нерухоме майно, а не є підставою для його виникнення, та, як наслідок, у разі скасування судового рішення про визнання права власності, відпадають і підстави для реєстрації права власності, та зберігання запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, законом не передбачено автоматичного скасування запису у реєстрі у випадку скасування підстав для їх внесення. При цьому, суд зауважує, що якщо законом факт виникнення права власності пов'язаний з державною реєстрацією цього права, то і факт припинення права власності також пов'язується із державною реєстрацією. Тобто, входячи із наведеного, враховуючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, а також з огляду на конституційні принципи захисту права власності, суд зазначає, що до моменту зберігання запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, особа, чиї права зареєстровані, зберігає статус власника цього майна.

Щодо доводів відносно того, що автостоянка, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6, не є об'єктом нерухомості, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями; державна реєстрація прав за яким здійснюється з 01.01.2013р. відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" від 11 лютого 2010 року N 1878-VI) цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Дія цього Закону не поширюється на державну реєстрацію прав на повітряні і морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні та інші об'єкти цивільних прав, на які поширюється правовий режим нерухомої речі.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Положеннями ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до ст. 28 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності" в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_6 права власності на автостоянку за рішенням суду та реєстрації відповідного права, малою архітектурною формою є невелика споруда декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовується для покращення естетичного вигляду громадських місць і міських об'єктів, організації простору та доповнює композицію будинків, будівель, їх комплексів. До малих архітектурних форм належать: ) альтанки, павільйони, навіси; 2) паркові арки (аркади) і колони (колонади); 3) вуличні вази, вазони і амфори; 4) декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; 5) монументальна, декоративна та ігрова скульптура; 6) вуличні меблі (лавки, лави, столи); 7) садово-паркове освітлення, ліхтарі; 8) сходи, балюстради; 9) паркові містки; 10) обладнання дитячих ігрових майданчиків; 11) павільйони зупинок громадського транспорту; 12) огорожі, ворота, ґрати; 13) меморіальні споруди (надгробки, стели, обеліски тощо); 14) рекламні та інформаційні стенди, дошки, вивіски; 15) інші об'єкти, визначені законодавством. Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів". Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Також відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868 (з наступними змінами та доповненнями) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. Аналогічні положення містив також і Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. N 703, та Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5, які були чинними до вказаного порядку.

При цьому, ч. 2 ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні підтверджуватись певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, сам по собі факт чинної державної реєстрації права на об'єкт підтверджує належність цього об'єкту до категорії нерухомості, незалежно від чинності правової підстави виникнення такого права для титульного власника та його особи. В той же час, визначення підставності такої реєстрації знаходиться поза компетенцією господарського суду виходячи як із суб'єктного складу учасників судового процесу, так і з визначеної законом підвідомчості та підсудності даної справи.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У п.п. 2.1, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У п. 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. N 02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Отже, з огляду на викладене, оскільки судом за результатами вирішення даного спору не встановлено порушень прав саме позивача у спірних правовідносинах, у суду відсутні правові підстави для задоволення даного позову.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання позивача на багаточисельне листування з органами місцевого самоврядування з приводу незаконності реєстрації права власності за ОСОБА_6, на необхідність дослідження яких наголошено у постанові Вищого господарського суду України від 15.09.2015р. по даній справі, оскільки дослідження наведених обставин справи не впливає на висновки суду щодо відсутності факту порушення прав саме позивача у спірних правовідносинах, а не особисто окремих членів кооперативу.

Підсумовуючи вищевикладене, відповідно до ст. 1 ГПК України, ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 182, 203, 215 331, 334 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями), ст. 28 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності", ст. 28 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності" позов Кооперативу задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судом покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 25.12.2015р.

Суддя С.П. Желєзна