КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2015 р. Справа№ 910/21524/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Дякова Ю.Ю.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: не зявились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 року

у справі № 910/21524/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Київенерго

до відповідача ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України

про стягнення 706003,84 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Київенерго звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України про стягнення 696003,84 грн. (відповідно заяві про зменшення позовних вимог № 13/21/6250 від 11.09.2015 року).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 року у справі № 910/21524/15 позовні вимоги задоволені повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що при винесені рішення від 06.10.2015 року Господарський суд міста Києва не дослідив належним чином надані позивачем докази, їх належність та допустимість, а також доводи відповідача щодо неправомірності розрахунків заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних, в зв'язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

Зокрема, скаржник зазначає, що факт наявності основної заборгованості за Договором у відповідача перед позивачем належним чином не доведено та документально не підтверджено, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу не могли бути визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також апелянт зазначає про необґрунтованість розрахунку свідчить неврахування індексу інфляції за липень та серпень 2015 року, який, за офіційними даними, склав 99,0% та 99,2% відповідно, в розрахунку потрібно було врахувати інфляційну складову за липень 2015 року в розмірі -4587,85 грн. та за серпень 2015 р. в розмірі -3670,28 грн., разом -8258,13 грн., що зменшує загальну інфляційну складову в ціні позову до 220499,46 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипки І.М., Шаптала Є.Ю., відновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.12.2015 року.

У звязку з перебуванням судді Шаптала Є.Ю. на лікарняному, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А.; судді Скрипки І.М., Власов Ю.Л.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 17.12.2015 року, не зявились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

05.07.2006 року між акціонерною енергопостачальною компанією Київенерго (постачальник) та управлінням житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України (споживач) було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 7560163.

Відповідно до загальних положень Статуту Публічного акціонерного товариства Київенерго, затвердженого загальними зборами акціонерів акціонерної енергопостачальної організації Київенерго (протокол № 2/2013 від 22.04.2013 року), акціонерна енергопостачальна компанія Київенерго перейменована у публічне акціонерне товариство Київенерго у відповідності до вимог та положень Закону України Про акціонерні товариства № 514-VI від 17.09.2008 року.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, постачальник зобов'язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

За умовами договору, постачання теплової енергії має здійснюватись до будинку № 24 (ІІІ IV сек.) по вул. Срібнокільська у м. Києві.

У відповідності до положень п. 2.1. договору, сторони зобов'язались при виконанні умов договору, а також при вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Згідно з пунктом 2.2.1 договору, постачальник зобов'язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки №№ 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року, згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними додатку № 1.

Пунктом 2.3.1 договору визначено, що споживач зобов'язався дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними в додатку № 2.

Приписами статей додатку № 2 до договору встановлено, що розрахунки за відпущену теплову енергію проводиться згідно з тарифами, встановленими постачальнику ОСОБА_3 цінової політики Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженнями КМДА № 2249 від 10.12.2004 року. (п. 1), які можуть змінюватись в період дії договору (п. 12).

Пунктом 9 додатку № 2 до договору передбачено, що відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у МВРТ-2 за адресою: вул. Драгоманова, 40-в, оформлену постачальником платіжну вимогу-доручення на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця за мінусом суми фактично сплаченої теплової енергії в поточному місяці; табуляграму фактичного споживання за попередній період та акт звірки, який оформлює та повертає один примірник постачальнику протягом двох днів з моменту їх одержання.

Пунктом 10 додатку № 2 до договору визначено, що відповідач щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на транзитний рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного місяця, сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями, на рахунок постачальника згідно з його розрахунком.

Відповідно до п. 4.1. договору, договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2006 року.

Пунктом 4.3. договору визначено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступній рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Доказів того, що однією із сторін було виявлено небажання продовжувати договірні відносини шляхом звернення за місяць до закінчення його строку дії не подано, а отже договір неодноразово пролонговувався та наразі є продовженим до 31.12.2015 року.

Відповідно до умов вказаного договору позивач поставив, а відповідач спожив теплову енергію за період з грудня 2012 року по червень 2015 року на загальну суму 994387,55 грн., що підтверджується табуляграмами споживання теплової енергії, відомостями обліку споживання теплової енергії, актами приймання-передавання товарної продукції, актами звірки взаєморозрахунків та довідкою про розрахунок основного боргу, з яких відповідачем було сплачено лише 545602,75 грн.

Станом на 31.05.2015 року актом звірки взаєморозрахунків сторонами визначено наявність заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену теплову енергію в сумі 458784,80 грн.

16.09.2015 року до суду від позивача надійшли витребувані судом документи, а також заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої в звязку з частковою сплатою відповідачем суми основного боргу в розмірі 10000,00 грн., позивач просить суд стягнути з відповідача 448784,80 грн. основного боргу, втрати від інфляції в сумі 228757,59 грн. та 3% річних 18461,45 грн.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення 696003,84 грн., з яких 448784,80 грн. основної заборгованості, 228757,59 інфляційних витрат, 18461,45 3% річних (відповідно до заяви позивача від 16.09.2015 року).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачем неналежним чином виконувались у період з 01.12.2012 року по 01.06.2015 року зобов'язання по оплаті наданих позивачем послуг за Договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 7560163 від 05.07.2006 року, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 448784,80 грн., з огляду на наявність якої нараховані втрати від інфляції в сумі 228757,59 грн. та 3% річних 18461,45 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Дослідивши зміст спірного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України Про теплопостачання, тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасного внесення плати за використану теплову енергію за договором у період з грудня 2012 року по червень 2015 року в повному обсязі, в результаті чого заборгованість перед позивачем складає 448784,80 грн.

Водночас, відповідачем заявлені позовні вимоги належними та допустимими доказами не спростовані.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 7560163 як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи, що станом на 31.05.2015 року актом звірки взаєморозрахунків сторонами визначено наявність заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену теплову енергію в сумі 458784,80 грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 448784,80 грн. за спожиту теплову енергію обґрунтовані та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегією суддів не приймаються доводи апелянта стосовно того, що факт наявності основної заборгованості за Договором у відповідача перед позивачем належним чином не доведено та документально не підтверджено, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу не могли бути визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасного внесення плати за використану теплову енергію у повному обсязі, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті платежів, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути на свою користь втрати від інфляції в сумі 228757,59 грн. та 3% річних 18461,45 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

З огляду на вищевикладене та наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 18461,45 грн. та втрат від інфляції в сумі 228757,59 грн. за розрахунками позивача, які відповідачем неоспорені.

Посилання скаржника на неправомірне, на його думку, неврахування відємних значень індексу інфляції судом до уваги не приймається, оскільки відємне значення інфляційних є дефляцією, та не є показником, який підлягає врахуванню та про який йдеться у ст. 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Київенерго є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2015 року у справі № 910/21524/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2015 року у справі № 910/21524/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 житловими будинками ОСОБА_3 справами Верховної Ради України на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2015 року у справі № 910/21524/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 року у справі № 910/21524/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21524/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

ОСОБА_1