КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2015 р. Справа№ 910/23973/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2 ( паспорт НОМЕР_1);

від відповідача - Якименко М.М. (дов. №б/н від 14.01.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року

у справі №910/23973/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон", м. Київ

про стягнення 106 269,48 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" про стягнення 106 269,48 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму стягнутої договірної санкції за порушення умов Договору відповідно до п.10.2. вказаного Договору за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 суперечить нормам чинного законодавства України.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Також, до апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року у справі №910/23973/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2015 року прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року у справі №910/23973/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи №910/23973/15 на 23.12.2015 року.

В судове засідання, призначене на 23.12.2015 року, з'явились представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 04.04.2013 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" (орендар) було укладено договір оренди №2/04 (далі за текстом - договір) (а.с. 11-14).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти в тимчасове платне користування приміщення загальною площею 59, 1 м2 по АДРЕСА_1 для розміщення аптеки та сплачувати встановлену оренду плату за його використання.

Згідно з п.п. 3.1., 3.2.1., 3.2.2. договору розмір орендної плати за перший місяць використання становить 10 519, 80 грн. та підлягає щомісячному коригуванню на індекс інфляції з наростаючим підсумком. Оплата за перший та два останні місяці користування проводиться протягом 5 банківських днів з дня підписання вказаного договору, а за наступні місяці проводити у вигляді попередньої оплати за один наступний місяць не пізніше 5-го числа кожного наступного місяця.

Відповідно до п. 3.4. договору попередня оплата за останні два місяці користування визначена гарантійним платежем на строк дії договору, з якого орендодавець вправі отримувати суми, належні за порушення орендарем умов договору. У разі використання встановлений обов'язок орендаря на вимогу орендодавця відновити гарантійний платіж до первісного розміру.

Договір, відповідно до п. 11.1., діє з 04.04.2013 р. до 04.10.2014 р..

Колегія суддія зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 (а.с. 15-16) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" про стягнення 371 689, 44 грн. позов задоволено частково; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 242 501, 86 грн. боргу та неустойки, 19 144, 95 грн. - збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 5 283,80 грн. - 3 % річних від простроченої суми, 5 338, 61 грн. - витрат по судовому збору.

Як вбачається зі змісту рішення по справі №910/26153/14 від 10.02.2015 року, відповідно до умов договору сторони передбачили відповідальність орендаря за порушення строків оплати орендної плати у вигляді сплати неустойки (грошової суми), розмір якої залежить від тривалості прострочення. Присуджено до стягнення з відповідача неустойка за період лютий 2014 року - жовтень 2014 року у загальному розмірі 172 783,34 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 року (а.с. 17-20), залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2015 року, рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення неустойки у сумі 56 052, 46 грн.; прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення неустойки у сумі 56 052, 46 грн. відмовлено; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 було виконано 29.07.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №2987 від 29.07.2015 року (а.с. 41).

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з виконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 лише 29.07.2015 року, у зв'язку з чим ФОП ОСОБА_2 вважає достатньо підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 07.03.2014 року до 29.07.2015 рік, на подвійну орендну плату, що передбачена п. 10.2. договору №2/04 від 04.04.2013 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.10.2 договору у разі порушення строків оплати орендної плати, передбачених договором, орендар, за письмовою вимогою орендодавця, сплачує на користь останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочки. А у разі порушення строків оплати оренди більш ніж на один місяць, орендар повинен сплатити орендодавцю орендну плату за прострочений період збільшену у два рази у порівнянні з останньою діючою за договором оренди орендною платою.

Отже, відповідно до вказаної норми Договору сторони передбачили відповідальність орендаря за порушення строків оплати орендної плати у вигляді сплати неустойки (грошової суми), розмір якої залежить від тривалості прострочення.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.10.2015 року у справі №910/26153/14 зазначено, що за змістом п.10.2 договору сплата пені або збільшеного розміру орендної плати є альтернативними, а не додатковими (такими, що підлягають застосуванню спільно) санкціями, оскільки відповідне посилання у договорі відсутнє. Враховуючи, що прострочення орендної оплати, про стягнення якої заявлено позов тривало більше одного місяця, то позивач вправі вимагати сплату відповідачем на його користь орендної плати за прострочений період, збільшену у два рази, тобто вимагати сплату санкції за невиконання обов'язку по сплаті орендної плати.

В той же час, як вбачається із наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку, сума боргу, на яку останнім нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати розрахована у відповідності до приписів п. 10.2. Договору, тобто здійснено нарахування вказаних сум на передбачену договором санкцію за порушення відповідачем грошового зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму стягнутої за рішенням господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі №910/26153/14 договірної санкції за порушення умов Договору №2/04 від 04.04.2013 року відповідно до п.10.2 Договору суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком враховуючи наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України вбачається, що статтею 625 Цивільного кодексу України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Слід також зазначити, що стягнення санкції за порушення зобов'язання - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, а тому не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму санкцій є фактично подвійною мірою відповідальності.

Крім того, необхідно враховувати, що, оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, на суму неустойки не нараховуються проценти (ч. 2 ст. 550 ЦК). Під процентами в цьому випадку слід розуміти проценти за користування чужими грошовими коштами, стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК, та проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, які стягуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

З аналізу наведених норм вбачається, що нарахування штрафних санкцій у вигляді інфляційних втрат та 3% річних на неустойку не передбачено нормами чинного законодавства України.

Посилання апелянта на те, що частина стягуваної суми у справі №910/26153/14 становить частину орендної плати та на яку слід нараховувати штрафні санкції, відхиляється колегією суддів, оскільки у Договорі відсутнє розмежування на орендну плату та неустойку, а передбачена лише відповідальність за прострочення орендної плати у вигляді стягнення штрафних санкцій, про що і було прийнято відповідно рішення у справі №910/26153/14 від 10.02.2015 року.

Крім того, згідно з ч.ч. 2,3 ст. 624 Цивільного кодексу України встановлено, що договором може бути встановлено обов'язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою. Договором може бути встановлено стягнення неустойки без права на відшкодування збитків або можливість за вибором кредитора стягнення неустойки чи відшкодування збитків.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем, в порушення норм чинного законодавства України, заявлено позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за аналогічні періоди, які визначались у справі №910/26153/14, що слід вважати подвійним стягненням.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги той факт, що відповідно до п.3.1. Договору оренди №2/04 від 04.04.2013 року розмір орендної плати щомісячно розраховується з врахуванням коректировочного коефіцієнта, який відповідає індексу інфляції. Тобто в сумі санкцій, заявлених позивачем до стягнення у справі №910/26153/14 враховано індекс інфляції. А на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року у справі № 910/26153/14 договірної санкції за порушення умов договору №2/04 від 04.04.2013 року відповідно до п.10.2. вказаного договору суперечить вищенаведеним нормами чинного законодавства України.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року у справі №910/23973/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року у справі №910/23973/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 року у справі №910/23973/15 залишити без змін.

3. Справу №910/23973/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз