ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2015 року Справа № 904/6807/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2015р. у справі №904/6807/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Енергоресурси", м.Нікополь, Дніпропетровська область

до Комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради, м.Нікополь, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості у розмірі 76351 грн. 88 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2015р. у справі №904/6807/15 (суддя Воронько В.Д.) позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради на користь Приватного акціонерного товариства "Енергоресурси" основної заборгованості - 65000,00 грн., три проценти річних у розмірі 1213,96 грн., пені - 10107,92 грн. та витрат по сплаті судового збору у сумі 1826,28 грн. В решті позову - відмовлено.

Вмотивовуючи означене рішення, місцевий господарський суд послався на те, що відповідач не надав суду доказів сплати заявленої до стягнення заборгованості, наявність боргу підтверджена відповідачем, а саме: підписанням акту звірки взаємних розрахунків від 01.07.2015р. Також суд дійшов висновку, що розрахунок річних відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи. У розрахунку пені суд встановив, що позивачем було включено один зайвий день, у зв'язку з чим в цій частині позову позовні вимоги були задоволені частково. При ухвалені рішення, господарський суд керувався приписами ст.ст. 193, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 625, 629 Цивільного кодексу України тощо.

Відповідач - КП "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради, не погодившись з прийнятим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2015р. у справі №904/6807/15 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним, тому просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Одночасно відповідач в апеляційній скарзі просить поновити строк, встановлений для подання апеляційної скарги, посилаючись на поважність причини його пропуску, так як, повний текст рішення судом був складений 05.10.2015р., а на адресу відповідача надійшов лише 09.10.2015р.

В обґрунтування своїх вимог скаржник зазначає, що місцевий господарський суд, при ухваленні оскаржуваного рішення, порушив норми процесуального та матеріального права, а також норми статей 42, 43, 22, 54, 63 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначає, що судом не враховано клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість присутності у судовому засіданні, призначеному на 30.09.2015р. Також відповідач звертає увагу, що в поданій позовній заяві відсутній обґрунтований розрахунок суми яка стягується, що є порушенням вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України. До позовної заяви не надано розрахунку основної суми боргу. В розрахунках пені та трьох процентів річних, наданими позивачем, зазначена недостовірна інформація, оскільки в них міститься посилання на рахунок №07205 від 31.07.2014р., який взагалі не був виставлений відповідачу та не зазначений в акті звірки взаєморозрахунків. Саме тому відповідач вважає, що позивач надав суду неповну та недостовірну інформацію і додані розрахунки пені і трьох процентів річних не можуть слугувати обґрунтуванням позовної заяви. Вказує, що судом не прийнято до уваги дані доводи. В рішенні від 30.09.2015 року з цього приводу суд зазначає, що "дійсно в акті звірки між сторонами зазначений розрахунок №1966 з датою 31.07.2015…", тобто зовсім інший, а не №07205 від 31.07.2014, але далі вказує "В акті звіряння напевно допущена описка…". Тобто, суд робить лише припущення щодо описки, але все таки приймає надані розрахунки до розгляду.

Також, на думку скаржника, суд не прийняв до уваги п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, яким встановлено повернення господарським судом без розгляду позовної заяви, що не містить обґрунтованого розрахунку стягуваної чи оспорюваної суми, або такий розрахунок не додано до заяви.

Позивач - ПрАТ "Енергоресурси" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що скарга не містить обґрунтованих доводів, у ній не згадується про конкретні норми матеріального права, які, на думку відповідача, порушив господарський суд Дніпропетровської області, а містить лише власні трактування представниками відповідача положень процесуального права, які не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо самої суті виниклого спору, тому не дають підстав для задоволення апеляційних вимог.

Зі своєї сторони позивач зазначає, що посилання відповідача на те, що в акті звірки розрахунків зазначено рахунок №1966 від 31.07.2014р., а не №07205, не впливає на вирішення спору по суті. Рахунок №07205 був направлений відповідачу разом з претензією, акт наданих послуг за липень 2014р. підписаний з його боку, претензій щодо якості та кількості наданих послуг саме в цьому місяці у відповідача не виникало, а в акті звірки розрахунків відбулася технічна помилка щодо правильного номера рахунку.

Представники сторін у судові засідання, призначені на 23.11.2015р. та 21.12.2015р не з'явилися, належне повідомлення сторін підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

23.11.2015р. до початку судового засідання відповідач (скаржник) подав до суду апеляційної інстанції клопотання про перенесення розгляду справи на більш пізній термін, пославшись на неможливість присутності у судовому засіданні представника КП "Нікопольводоканал".

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.11.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладався, у зв'язку з неявкою представників сторін.

21.12.2015р. до початку судового засідання відповідач (скаржник) подав до суду апеляційної інстанції аналогічне клопотання про перенесення розгляду справи на більш пізній термін, пославшись на неможливість присутності у судовому засіданні представника КП "Нікопольводоканал".

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що сторони не скористалися наданим їм правом брати участь в судових засіданнях та на засадах змагальності доводити суду обґрунтованість своїх вимог та заперечень, а неявка представників сторін не перешкоджає дослідженню та оцінці наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути по суті в цьому судовому засіданні в порядку ст.ст. 75, 99 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених господарським судом обставин та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством "Енергоресурси" (Виконавець) та Комунальним підприємством "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради (Замовник) було укладено договір №07-5301/347 від 12.12.2011р. про надання інформаційних послуг (договір), згідно якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується надавати йому щомісячно у відповідності до умов договору, інформацію про обсяги спожитої питної води усіх абонентів Виконавця на підставі даних контрольно-вимірювальних приладів, а Замовник зобов'язується прийняти надані послуги та оплатити їх (п.1.1. договору).

Виконавець надає Замовнику інформацію по обсягам спожитої питної води, відповідно до приладів обліку абонентів, які підключені до водопровідних мереж Виконавця за звітний період - місяць. Інформація надається у письмовій формі (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 3.1. ціна за надані послуги є договірною та встановлюється протоколом узгодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною договору (додаток №1).

Додатком №1 до договору встановлено розмір щомісячної оплати за надані послуги в сумі 5000,00 грн.

Пунктом 3.2. договору сторони погодили, що розрахунки за даним договором, здійснюються Замовником протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту виставлення Виконавцем рахунку.

Здача-прийняття наданих послуг здійснюється сторонами за актом здачі-прийняття наданих послуг, що складається та підписується сторонами, щомісячно до 6 (шостого) числа місяця, наступного за звітним (п. 4.1. договору).

Пунктом 5.1. договору встановлено, що сторони зобов'язуються проводити звірку взаємних розрахунків шляхом підписання акту звірки поквартально.

Даний договір вступає в силу з 01.01.2012р. та діє до 31.12.2012р. однак, відповідними додатковими угодами до нього строк його дії продовжено до 31.12.2015р.

Як вірно встановив місцевий господарський суд, на виконання умов договору №07-5301/347 від 12.12.2011р. позивачем - ПрАТ "Енергоресурси" були надані відповідачу - КП "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради послуги з надання інформаційних послуг, що підтверджується актами прийому-передачі послуг:

- №1377 від 31.05.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 18);

- №1754 від 30.06.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 19);

- №1966 від 31.07.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 20);

- №2172 від 31.08.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 21);

- №2311 від 30.09.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 22);

- №2580 від 31.10.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 23);

- №3000 від 30.11.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 24);

- №3048 від 31.12.2014р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 25);

- №152 від 31.01.2015р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 26);

- №278 від 28.02.2015р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 27);

- №432 від 31.03.2015р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 28);

- №777 від 30.04.2015р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 29);

- №1001 від 31.05.2015р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 30).

Вказані акти підписані двома сторонами без зауважень, скріплені печатками підприємств. Загальна вартість послуг за вказаними актами складає 65000,00грн.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що до обов'язків "Замовника" віднесено своєчасно та в повному обсязі вносити плату за надані послуги, в термін передбачений п. 3.2. договору, тобто протягом 10 календарних днів після виставлення рахунку.

На оплату наданих інформаційних послуг, позивачем були виставлені наступні рахунки:

- №1377 від 31.05.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №1754 від 30.06.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №07205 від 31.07.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №08187 від 31.08.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №09062 від 30.09.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №10085 від 31.10.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №11270 від 30.11.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №12071 від 31.12.2014 на суму 5000,00 грн.;

- №01153 від 31.01.2015 на суму 5000,00 грн.;

- №02095 від 28.02.2015 на суму 5000,00 грн.;

- №03059 від З1.03.2015 на суму 5000,00 грн.;

- №04209 від 30.04.2015 на суму 5000,00 грн.;

- №05211 від 31.05.2015 на суму 5000,00 грн.

Як зазначив у своїй позовній заяві позивач, за відповідачем існує дебіторська заборгованість за вищезазначеним договором у сумі 65000,00 грн., яка по теперішній час не сплачена. Оскільки відповідач не виконував свої фінансові зобовязання за договором своєчасно та в повному розмірі, позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №14-700 від 16.06.2015р. з вимогою про виконання фінансових зобов'язань у розмірі 65000,00 грн. До претензії позивач додав рахунки на оплату інформаційних послуг. Між інших у додатках до претензії вказаний рахунок №07205 від 31.07.2014р. на суму 5000,00 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт того, що позивач разом із претензією повторно направив відповідачу до сплати рахунки на суму 65000,00 грн.

Доказів надання відповідачем відповіді на означену претензію позивача до матеріалів судової справи не надано.

Акти звірки взаємних рахунків наданих послуг від 01.10.2014р., 01.12.2014р., 01.04.2015р. та 01.07.2015р., підписані та скріплені печатками обох сторін без зауважень та заперечень до них, свідчать про те, що відповідач прийняв послуги надані позивачем згідно умов договору.

Щодо заперечення відповідача, що у акті звірки розрахунків зазначено рахунок №1966 від 31.07.2014р., а не №07205, то колегією суддів приймає до уваги те, що рахунок №07205 був як підстава платежу був зазначений безпосередньо в акті прийому-передачі послуг №1966 від 31.07.2014р., який був підписаний сторонами без зауважень, а до того ж, рахунок №07205 направлений відповідачу разом з претензією, однак заперечень щодо якості та кількості наданих послуг у липні 2014 року у відповідача не виникало. Таким чином, оскільки акт прийому-передачі послуг №1966 від 31.07.2014р. на суму 5000,00 грн. та відповідний рахунок №07205 від 31.07.2014р. на суму 5000,00 грн. відносяться до одного розрахункового періоду, яким є липень 2014 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що при складанні між сторонами акта звірки було допущено помилку (описку), яка не впливає на підстави виникнення зобов'язань та їх розмір.

Доказів оплати зазначених вище послуг відповідач суду не надав.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено наявність невиконаних відповідачем перед позивачем грошових зобов'язань за договором №07-5301/347 від 12.12.2011р. у спірному періоді на загальну суму 65000,00 грн.

Невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг та залишення без задоволення означених вище претензійних вимог позивача стало причиною для звернення останнього до суду з вимогою про стягнення заборгованості, яка складається з вимоги про стягнення 65000,00 грн. основного боргу, трьох процентів річних 1213,96 грн. та пені 10137,92 грн., а всього 76351,88 грн.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України також визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що у випадку порушення умов п.п. 3.2., 3.3. Договору, на підставі якого замовник сплачує пеню у розмірі 0,2 % від суми невиконаних зобов'язань за кожний день прострочення платежів, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що розрахунок пені позивач здійснив окремо за кожним рахунком починаючи з 11 числа кожного місяця і по 11 число шостого місяця включно, тобто за 6 місяців та один день.

Як зазначено у підпункті 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачає, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції було встановлено, що до розрахунків пені включено зайвий один день, судом правомірно здійснено власний розрахунок пені, яка підлягає до стягнення у сумі 10107,92 грн., тобто у меншому розмірі, а решта вимог позивача про стягнення пені визнана необгрунтованими.

Посилання скаржника на п. 5 ч. 2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у позовній заяві обґрунтованого розрахунку стягуваної суми не відповідає дійсності та не впливає на вирішення справи по суті у зв'язку з тим, що у тексті позовної заяви, поданої позивачем до суду першої інстанції, були перелічені усі рахунки, які залишилися несплаченими відповідачем відповідно до умов укладеного договору і, відповідно, сума усіх рахунків і є сумою існуючої заборгованості, яка є розрахунком суми боргу.

До того ж, до позовної заяви додані розрахунки пені та трьох процентів річних, які виконані на двох окремих документах, підписаних повноважним представником позивача.

Відтак твердження апелянта щодо наявності підстав для повернення позовної заяви позивача на підставах, встановлених п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції, як необґрунтовані.

При перевірці доводів апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи без участі представника відповідача, колегія суддів встановила, що 15.09.2015р. представник відповідача (ОСОБА_1Г.) був присутнім в судовому засіданні, але в судовому засіданні було оголошено перерву до 30.09.2015р. о 12:00 год. Про дату та час слухання справи представник відповідача був обізнаний, бо був присутній у судовому засіданні та власноручно підписав судову розписку, у якій засвідчив, що його повідомлено про наступне слухання справи (а.с. 70).

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість присутності в судовому засіданні представника відповідача, то як свідчить протокол судового засідання 30.09.2015р., це клопотання було розглянуто судом першої інстанції та відхилене, оскільки справа розглядалась в останній день передбаченого статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строку для розгляду даної справи. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відхилено означене клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач зі своєї сторони не був позбавлений права подати докази в обґрунтування своїх заперечень на позов до судового засідання.

Таким чином, в матеріалах справи не знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги відповідача, що під час розгляду даного спору він був позбавлений прав сторони, передбачених статтею 22 Господарського процесуального права України.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та обєктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржуване рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення нема.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2015р. у справі №904/6807/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов