ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" грудня 2015 р.Справа № 916/616/15-г
Господарський суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Волкова Р.В.,
судді Оборотової О.Ю., судді Щавинської Ю.М.,
при секретарі судового засідання Стачук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу
За позовом: Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України;
До відповідачів:
1. Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд";
2. Приватної фірми "Товарна";
про визнання недійсними договору та додаткових угод до нього
Представники:
Від прокуратури: Риженко М.Ю. (за службовим посвідченням);
Від позивача: Єрмаков А.В. (за довіреністю);
Від відповідача 1: не з`явився.
Від відповідача 2: Прядко А.О. (за довіреністю), Лях І.Д. (за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Одеського гарнізону звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України із позовом до відповідачів: Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" (надалі - Відповідач 1) та Приватної фірми "Товарна" (надалі - Відповідач 2) про визнання недійсними договору про спільну діяльність юридичних осіб № 46 від 30.04.1995 року та додаткових угод до нього.
В обґрунтування позовних вимог прокуратура посилається на те, що 30.04.1995 року між військовою частиною НОМЕР_1 та Малим підприємством "Товарна" було укладено спірний договір, відповідно до п.1.1. якого усі учасники, що уклали договір, зобов`язуються сумісно діяти для досягнення сумісних господарських цілей по експлуатації холостяцького гуртожитку, яке знаходиться за адресою: вул. Старицького, 10 та перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 .
Прокуратура зазначає, що спірний договір та додаткові угоди до нього суперечать закону, вважає що під час укладання правочину сторонами не додержано вимог законодавства та незаконно, з перевищенням повноважень, передано в якості внеску у спільну діяльність зі сторони відповідача 1 будівлі вищевказаного гуртожитку.
На думку прокуратури, під час укладання вищевказаних правочинів, сторонами було допущено чисельні порушення вимог чинного на той момент законодавства, а саме: ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203, ст. ст. 216, 217 ЦК України, ст. 24 ЦК України 1963 року, ст. 39 Закону України "Про власність", ст. 1, 2, 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про управління об`єктами державної власності", Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України", Закону України "Про збройні сили України" та інших нормативно-правових актів.
Крім того, прокуратура зазначає, що вищевказані правочини є удаваними, тобто такими, що вчинені сторонами для приховання інших правовідносин, а саме: правовідносин оренди державного майна.
Відповідач 1 проти задоволення позову заперечував, надав до суду відзив, в якому посилається на необґрунтованість позовних вимог та зазначає, що спірний договір було укладено уповноваженими на те особами, які домовились спільно діяти для досягнення загальних господарських цілей.
Відповідач 2 надав до суду відзив, в якому також заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, та зазначає, що з оскаржуваного договору не вбачається досягнення будь-яких домовленостей між сторонами щодо передачі в якості внеску у спільну діяльність будівлі гуртожитку, лише включено можливість часткового фінансування робіт з ремонту гуртожитку та право на тимчасове користування житловими приміщеннями робітниками ПФ "Товарна", що обслуговують гуртожиток.
Крім того, відповідачем 2 було заявлено про застосування судом строків позовної давності у зв`язку із їх пропущенням прокуратурою. В обґрунтування зазначеної позиції відповідач 2 посилається на те, що спірні договори були передані прокуратурі разом із Актом добровільної видачі від 20.08.2003 року та вказує, що саме з цього моменту прокуратура володіла інформацією про існування вищевказаних документів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. ст. 430, 432 ЦК УРСР 1963 року (чинному на момент укладання Договору), за договором про сумісну діяльність сторони зобов`язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків та ін.
Згідно ст. 430 цього Кодексу для досягнення мети учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору не в праві розпоряджатись своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.
Як вбачається зі спірного договору, предметом останнього була спільна діяльність щодо досягнення загальної господарської цілі з експлуатації холостяцького гуртожитку. Таким чином, сторонами договору про спільну діяльність № 46 від 30.04.1995 року було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи.
Укладений Договір характеризується наявністю спільної мети експлуатація холостяцького гуртожитку, тобто обслуговування будівлі гуртожитку, яке використовувалося власником за функціональним призначенням.
При цьому, з оскаржуваного договору не вбачається досягнення сторонами будь-яких домовленостей щодо передачі в якості внеску у спільну діяльність будівлі гуртожитку. Натомість, умовами договору передбачено лише здійснення ремонту такої будівлі.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що внески учасників спільної діяльності за своїм призначенням повністю використовувались в процесі експлуатації гуртожитку та за своїм призначенням не створювали будь-якого спільного об`єкта власності.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка, зокрема, не відповідає вимогам закону.
Цивільним кодексом, що діяв на час виниклих правовідносин, не передбачалось особливостей щодо порядку внесення державного майна до спільної діяльності державними підприємствами чи узгодження ними таких дій із уповноваженими органами управління об`єктами державної власності.
Відповідно до ст.14 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 р. № 1934-ХХІ земля, води, інші природні ресурси, а також майно закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Відповідно до ст.3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" від 21.09.1999 року № 1075-ХІV, військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. З моменту надходжень майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою часиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання., використання та передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку.
Проте, на час укладання спірного договору вищевказаний нормативний акт не діяв, а отже, чинним законодавством не було врегульовано поняття "військове майно".
Так, чинним на дату укладення спірного договору законодавством передбачався особливий статус державного майна в межах щодо створення спільних підприємств на його основі. (Декрет Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 р. № 8-92 "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності").
При цьому, суд приходить до висновку, що будівля гуртожитку не мала статусу військового майна, відповідно до Закону України "Про Збройні Сили України". Посилання ж позивача на те, що майно належало ДП МОУ "Південьвійськбуд" на праві оперативного управління суд вважає безпідставними, оскільки пунктом 4.2 Статуту ДП МОУ "Південьвійськбуд" передбачено, що майно підприємства є державною власністю і закріпляється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту.
Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на дату укладення спірного договору, гуртожиток вважався державним майном та був закріплений за відповідачем 1 на праві повного господарського володіння.
Права державних підприємств щодо розпорядження закріпленим за ними майном на той час були визначені у пунктах 5 та 6 ст. 10 Закону України "Про підприємства в Україні".
При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на порушення відповідачами вимог статті 39 Закону України "Про власність", оскільки цією правовою нормою не було передбачено обов`язку державного підприємства погоджувати з органом управління питання укладення договорів на право користування державним майном.
Крім того, додатковою угодою № 1 від 30.01.2002 року було змінено вид (предмет) спірного договору, а саме зі спільної діяльності на договір доручення.
Відповідно до ст. ст. 386, 387 ЦК УРСР 1963 р., за договором доручення одна сторона зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони певні дії.
Таким чином, підписанням додаткової угоди № 1 сторони узгодили, що між ними виникли правовідносини доручення з обов`язком повіреного здійснювати обслуговування гуртожитку, а не його відчуження.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача та про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо заявленого відповідачем 2 клопотання про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що спірні договори були передані прокуратурі разом із Актом добровільної видачі від 20.08.2003 року.
В цьому світлі Верховний Суд України своєю постановою від 01 липня 2015 року по справі №6-178цс15 наголосив, що помилковим є здійснення відліку позовної давності з дня виявлення прокуратурою порушень після проведення перевірки діяльності відповідного державного органу.
Законом України «Про прокуратуру», а також Цивільним процесуальним кодексом України передбачено права прокурора з метою представництва інтересів держави в суді, в межах своїх повноважень, звертатись до суду з позовною заявою. При цьому, прокурор самостійно визначає в чому полягає порушення державних інтересів та обґрунтовує необхідність їх захисту.
Згідно зі статтею 46 ЦПК України, прокурор, який ініціює спір та бере участь у справі, має обов`язки та користується правами сторони провадження, інтереси якої представляє, а не окремого учасника провадження.
Разом з цим, відповідно ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Згідно до п. 1 ст. 261 Цивільного Кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином відлік позовної давності має здійснюватись саме від дня, коли про порушення своїх прав довідалось Міністерство оборони України.
Так, відповідно до п.1 Положення "Про міністерство оборони України", затвердженого Указом президента України від 06 квітня 2011 року № 406/2011 міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Згідно п. 5 вищевказаного положення Міноборони України з метою організації своєї діяльності організовує і координує планово-економічну, фінансово-господарську роботу, забезпечує проведення внутрішнього аудиту, забезпечує достовірність бюджетної, бухгалтерської, фінансової, статистичної та інших видів звітності, організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку.
З урахуванням вищевказаних обов`язків, покладених законодавцем на Міноборони, останнє, під час організації своєї роботи має можливість та повинно контролювати порядок, спосіб використання та стан майна, яке перебуває у його управлінні. При цьому, в матеріалах справи відсутні конкретні докази того, коли Міноборони довідалось про можливе порушення його прав.
Разом з цим, застосування або незастосування строків позовної давності вирішується судом лише у разі обґрунтованості заявлених позовних вимог. Утім, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову по суті, неактуальним є вирішення питання щодо застосування строків позовної давності по цій справі.
Судові витрати покладаються на сторони відповідно до вимог статей 44, 49 ГПК України.
З урахуванням вищенаведеного, керуючись ст.ст.48, 76, 261, 386, 387, 430, 432 ЦК УРСР 1963 року, ст. 261 ЦК України, ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 р., п.п. 5, 6 ст. 10 Закону України "Про підприємства в Україні, ст. ст.33, 32, 35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -
ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України - відмовити.
Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспеукт,6, код 00034022) до Державного бюджету України (ГУДКСУ в Одеській області, УК у м. Одесі/Приморський район, , р/р № 3008, МФО 828011, КБК 22030001) 1218/одну тисячу двісті вісімнадцять/грн. витрат по сплаті судового збору.
Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.
Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 24.12.2015 року. Повний текст рішення складено 29 грудня 2015 р.

Головуючий суддя Р.В. Волков

Суддя О.Ю. Оборотова

Суддя Ю.М.Щавинська