ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" грудня 2015 р.Справа № 916/4251/15

За позовом: Громадської організації "Автостоянка "Волна";

до відповідача: Одеської міської ради;

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача : ОСОБА_1; ОСОБА_2; ОСОБА_3; ОСОБА_4; ОСОБА_5;

про визнання права власності

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_6, ОСОБА_7 довіреність б/н від 08.10.2015р.;

ОСОБА_8 наказ № 17 від 25.02.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_9 довіреність № 226/исх-гс від 11.06.2015р.

від третіх осіб: не зявилися

СУТЬ СПОРУ: Громадська організація "Автостоянка "Волна" звернулася до господарського суду з позовною заявою до Одеської міської ради, в якій, згідно уточненої позовної заяви (т.1 а.с.47-50), просить визнати за Громадською організацією "Автостоянка "Волна" право власності за набувальною давністю на земельні ділянки, які знаходяться у складі земельної ділянки площею 11198 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Кишинівська, 2а, а саме на земельну ділянку загальною площею 0,0500 га за адресою: м. Одеса, вул. Ростовська, 65-б; земельну ділянку загальною площею 0,0768 га за адресою: м. Одеса, вул. Керченська, 58; земельну ділянку загальною площею 0,1000 га за адресою: м. Одеса, вул. 2 Лінія, 1 -а; земельну ділянку загальною площею 0,0889 га за адресою: м. Одеса, вул. Керченська, 62; земельну ділянку загальною площею 0,0563 га за адресою: м. Одеса, вул. Керченська, 64, на яких розташовані автостоянки „Волна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.09.1988р. виконавчим комітетом Суворовської районній адміністрації на підставі рішення № 470 Про реєстрацію уставу кооперативу „Іскра при ДЕУ Суворовського району, в тимчасове користування кооперативу „Іскра була надана, зокрема, земельна ділянка, що розташована за адресою вул. Кишинівська 2-а, ріг вул. Ростовської. Згодом, розпорядженням Суворовської районній адміністрації від 15.01.2002р. №20/1 „Про передачу ГОА Асоціація «Суворовець» для експлуатації стоянки «Волна», автостоянка по вул. Кишинівська, 2-а була передана Суворовській районній раді організації ветеранів з подальшим оформленням відповідних документів. В подальшому, розпорядженням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради за №242р від 12.03.2002р., автостоянка «Волна», розташована на земельній ділянці площею 0,5 га, передана до експлуатації Суворовській районній раді організації ветеранів (війни, праці, військової служи та органів правопорядку) м. Одеси. Зазначеним розпорядженням було доручено Раді ветеранів району та раді автостоянки «Волна» вирішувати всі питання експлуатації автостоянки.

Згодом, члени автостоянки, з метою організації та впорядкування діяльності автостоянки «Волна» вирішили об'єднатися у громадську організацію, яка була зареєстрована 15.05.2002р.

Таким чином, Позивач стверджує, що з 1988 року на земельній ділянці площею 0,5 га, розташованій за адресою: м. Одеса, вул. Кишинівська, 2а, розміщується Автостоянка «Волна», що на протязі двадцяти років поспіль об'єднує громадян - власників автотранспортних засобів, що постійно користуються зазначеною земельною ділянкою з відома та з дозволу органу місцевого самоврядування.

Як стверджує позивач, вказаний факт встановлений Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.06.2015р., якою також визнані недійсними рішення Одеської міської ради за № 3714-ІV, № 3716- ІV , №3718- ІV, №3719- ІV та № 3751- ІV від 28.01.2005р. про передачу спірних земельних ділянок у приватну власність громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

За таких обставин, позивач, з огляду на користування ним впродовж 20 років вищевказаними земельними ділянками, вважає, що він у відповідності до норм чинного законодавства може набути на них право власності за набувальною давністю.

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, згідно якої Громадська організація "Автостоянка "Волна" просить суд заборонити Одеській міській раді розпоряджатися, відчужувати, передавати в оренду, користування, під забудову та інші потреби будь-яким особам та вчиняти дії щодо перешкоджання користування, вилучення, блокування підїзних шляхів, заборони вїзду та виїзду тощо, щодо земельних ділянок, а також іншим третім особам чинити перешкоди у користуванні земельними ділянками, що знаходяться у складі земельної ділянки площею 0,5 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Кишинівська, 2а.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.10.2015р. було порушено провадження у справі №916/204251/15 із призначенням її до розгляду в засіданні суду.

19.11.2015р. до канцелярії суду від Одеської міської ради надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову (т.1 а.с.81-85), згідно яких остання просить відмовити у її задоволенні, зокрема, з огляду на відсутність жодних доказів, які могли б свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову зможе утруднити виконання рішення суду.Відповідач також вказує, що у поданій позивачем заяві не визначено в чому полягає очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в даній справі.

Крім того, Одеська міська рада зазначає, що оскільки вона є колегіальним органом, який представляє інтереси територіальної громади міста, заява про зобовязання останньої вчинити певні дії, є такою, що суперечить самій сутності прийняття радою своїх рішень та нормам чинного законодавства.

24.11.2015р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов (т.2 а.с.1-13), згідно якої останній вказує, що використання відповідачем земельної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 16.09.1988р. за №470 не є належним документом, яким відповідно до чинного законодавства України мають підтверджуватися майнові права на земельну ділянку юридичної особи приватного права.

Відповідач вважає, що спірну земельну ділянку було надано позивачу у короткострокове тимчасове користування, строк користування якої закінчився 16.09.1994р., та наголошує, що останнім не надано жодних доказів на підтвердження надання ділянки у користування після вказаної дати.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що майнові права позивача на спірну земельну ділянку з проведенням в Україні земельної реформи в 1990р., могли виникнути лише на підставі рішення органу місцевого самоврядування, уповноваженого розпоряджатися відповідною ділянкою, та мають бути підтвердженими відповідними державними актами та державною реєстрацією майнового права на земельну ділянку.

Крім того, Одеська міська рада зосереджує увагу на тому, що відсутність будь-яких речових прав у позивача на спірну земельну ділянку також підтверджується відповідним листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.01.2015рю за № 7/14-802, в якому вказано про відсутність в Державному земельному кадастрі інформації щодо реєстрації земельної ділянки для експлуатації ГО „Автостоянка „Волна.

Водночас, Одеська міська рада у поданому відзиву акцентує увагу на тому, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2008р. у справі № 22ц-4451/2008 за апеляційною скаргою ГО „Автостоянка „Волна на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.08.2008р. про усунення перешкод у здійсненні прав власності встановлено, що рішеннями Одеської СЕС від 21.07.2003р., Інспекції ДАБК від 26.03.2003р., експлуатація колишньої автостоянки „Волна, яка входила до кооперативу „Іскра, була заборонена на підставі зазначених рішень розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.12.2003р. Вказаним рішенням було зобовязано демонтувати всі самовільно збудовані споруди, розташовані на земельній ділянці та скасовано п. 4 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 16.09.1988р. № 470 у частині передачі в тимчасове користування вказаної земельної ділянки під автостоянку кооперативу „Іскра.

Відповідач зазначає, що вказаним рішенням Апеляційного суду також встановлено, що громадська організація „Автостоянка Волна, яка була створена в 2002р., не є правонаступником кооперативу „Іскра.

Відповідач також вказує на те, що позивач в період часу з 2005р. по 2015р. не користувався спірними земельними ділянками, оскільки вказані ділянки на протязі 10 років перебували у приватній власності третіх осіб - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Водночас, Одеська міська рада, посилаючись на лист Верховного суду України від 29.10.2008р. за №19-3767/0/8-08 та лист Вищого господарського суду України від 01.01.2010р., вказує, що право на набуття у власність чи користування земельної ділянки за давністю користування відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України може бути реалізовано з урахуванням п. 1 розділу ІХ „Прикінцеві положення ЗК лише з 01.01.2017р.

Відтак, відповідач вважає, що позовні вимоги Громадської організації "Автостоянка "Волна" щодо визнання права власності за набувальною давністю на спірні земельні ділянки є передчасними та такими, що на даний час не підлягаю задоволенню.

У судовому засіданні 25.11.2015р. представником позивача було надано уточнення до заяви про забезпечення позову (т.2 а.с.22-23), згідно яких останній просив суд заборонити Одеській міській раді відчужувати земельні ділянки будь-яким способом (передавати в оренду, користування, під забудову та інші потреби) та вчиняти дії щодо перешкоджання, користування, вилучення, блокування підїзних шляхів, заборони вїзду та виїзду тощо щодо земельних ділянок, а також заборонити іншим третім особам чинити перешкоди у користуванні земельними ділянками, що є предметом спору.

Ухвалою суду від 25.11.2015р. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Водночас, з врахуванням залучення вказаних осіб до участі у справі, з огляду на неподання витребуваних ухвалою суду доказів, а також необхідність витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 14.12.2015р.

У судовому засіданні 14.12.2015р. під час розгляду справи по суті представники позивача в повному обсязі підтримали заявлені позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, наданої у вказаному судовому засіданні, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача в свою чергу заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Ухвалою суду від 14.12.2015р. строк розгляду справи за клопотанням представників позивача було продовжено на пятнадцять днів та у звязку із нез'явленням в судове засідання третіх осіб, від яких не надходили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, неподання витребуваних судом доказів, а також необхідністю додаткового дослідження матеріалів справи, розгляд справи було відкладено на 23.12.2015р.

У судовому засіданні 23.12.2015р. судом у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено, з огляду на її необґрунтованість.

У засіданні суду 23.12.2015р. представники сторін повністю підтримали свої правові позиції, що викладалися ними в попередньому судовому зсіданні.

Треті особи у судове засідання не зявилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення на їх адреси відповідних ухвал суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання за Громадською організацією "Автостоянка "Волна" права власності на за набувальною давністю на земельні ділянки, що знаходяться у складі земельної ділянки площею 11198 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Кишинівська, 2а, а саме на земельну ділянку загальною площею 0,0500 га за адресою: м. Одеса, вул. Ростовська, 65-б; земельну ділянку загальною площею 0,0768 га за адресою: м. Одеса, вул. Керченська, 58; земельну ділянку загальною площею 0,1000 га за адресою: м. Одеса, вул. 2 Лінія, 1 -а; земельну ділянку загальною площею 0,0889 га за адресою: м. Одеса, вул. Керченська, 62; земельну ділянку загальною площею 0,0563 га за адресою: м. Одеса, вул. Керченська, 64, на яких розташовані автостоянки „Волна.

Оскільки виключне право зміни предмета позову належить позивачу та може бути реалізоване ним до початку розгляду спору по суті, суд надає правову оцінку обставинам, що є предметом доведення в межах заявлених вимог.

Відповідно до Закону України „Про громадські обєднання громадські об'єднання утворюються і діють, зокрема, на принципі: відсутності майнового інтересу, який передбачає, що члени (учасники) громадського об'єднання не мають права на частку майна громадського об'єднання та не відповідають за його зобов'язаннями. Доходи або майно (активи) громадського об'єднання не підлягають розподілу між його членами (учасниками) і не можуть використовуватися для вигоди будь-якого окремого члена (учасника) громадського об'єднання, його посадових осіб (крім оплати їх праці та відрахувань на соціальні заходи).

Згідно до ст. 24 вказаного закону Громадське об'єднання зі статусом юридичної особи для виконання своєї статутної мети (цілей) має право володіти, користуватися і розпоряджатися коштами та іншим майном, яке відповідно до закону передане такому громадському об'єднанню його членами (учасниками) або державою, набуте як членські внески, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, набуте в результаті підприємницької діяльності такого об'єднання, підприємницької діяльності створених ним юридичних осіб (товариств, підприємств), а також майном, придбаним за рахунок власних коштів, тимчасово наданим у користування (крім розпорядження) чи на інших підставах, не заборонених законом.

Зазначені законодавчі норми імперативно визначають, що майно громадського обєднання та його майнові права є відокремленим від майна та майнових прав його членів.

Між тим, висуваючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, позивач стверджує, що він (громадська організація) обєднує громадян власників транспортних засобів, що постійно користуються зазначеною земельною ділянкою з відома та дозволу органу місцевого самоврядування, що також встановлено постановою Одеського апеляційного адміністративного суду.

Враховуючи межі компетенції господарського суду, а також наявні у матеріалах справи рішення судів, що набрали законної сили, суд не надає правової оцінки законності користування земельною ділянкою громадянами членами ГО „Автостоянка Волна, проте зауважує наступне.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

За таких обставин вказана норма є бланкетною, тобто відсилочною. Отже, питання про набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю має вирішуватись не за вказаними нормами ЦК, а відповідно до положень ст. 119 ЗК.

Згідно до ст.119 Земельного Кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

При цьому нормами ч. 2 ст. 118 і ч. 2 ст. 123 ЗК визначено відповідно, що у разі відмови органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішуються в судовому порядку, а відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду може бути оскаржена до суду.

Вказаний порядок набуття права власності на землю цілком кореспондується зі ст. 13 Конституції України, згідно якої земля є об'єктом права власності Українського народу, права власника від імені якого здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Крім того, ст.119 ЗК України встановлено строк набувальної давності щодо земельних ділянок у 15 років, що обчислюється з дня набрання чинності цим Кодексом, тобто за змістом п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України таке право в особи може виникнути не раніше 1 січня 2017 року.

Вказані висновки підтверджуються правовими позиціями Верховного Суду України, які є обовязковими для врахування за приписами ст. ст.82, 111-28 ГПК України (ухвала Верховного Суду від 23 березня 2011 року №6-43376св10).

Таким чином, позивачем, по-перше, не доведено, що саме він, тобто Громадська організація, є особою, що має право на набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, а, по-друге, таке право, у відповідності до ст.119 ЗК України належить громадянам, які можуть реалізувати його не раніше1 січня 2017 року.

З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог та їх невідповідність встановленим законом способам захисту, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позову, обовязок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору на відповідача згідно зі ст. ст. 44, 49 ГПК України не покладається.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 28 грудня 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська