РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015Справа №916/3954/15

За позовом Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки»

до 1) Відділення № 13 Філії "Одеське РУ АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

2) Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

про зобов'язання виконати умови договору

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не зявилися;

від відповідача-1: не зявилися;

від відповідача-2: не зявилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Черьомушки" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом, в якому просило зобов'язати Відділення № 13 Філії "Одеське РУ АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" та Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" перерахувати на поточний рахунок позивача КП "Житлово-комунальний сервіс "Черьомушки" грошову суму в розмірі 74508,63 грн., стягнути солідарно з відповідачів пеню в розмірі 10074 грн., 3% річних у розмірі 827,07 грн., інфляцію в розмірі 10 912,63 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення умов Договору №115 про приймання платежів від 15.09.2011 року не було здійснено за поданими позивачем платіжними дорученням перерахування коштів у встановлений законом строк та, всупереч вимог п. 1.12. Інструкції НБУ №22, не повідомлено позивача про причини невиконання платіжних доручень.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов: 1) зобовязавши відповідача-1 та відповідача-2 перерахувати в строк двух днів на поточний рахунок позивача грошову суму в розмірі 74 508,63 грн.; 2) Стягнувши солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача 10 074,00 грн. пені, 828,07 грн. 3% річних, 10 912,63 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.09.2015р. порушено провадження у справі та прийняти позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено на 26.10.2015 р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.10.2015р. встановлено що Відділення № 13 (м. Одеса) не є юридичною особою, а тому суд дійшов до висновку про передачу справу №916/3954/15 за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.11.2015 року (суддя Якименко М.М.) прийнято справу №916/3954/15 до розгляду, та призначено її розгляд на 02.12.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.12.2015 року відкладено розгляд справи на 16.12.2015 року.

16.12.2015 року представники позивача та відповідачів у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Провадження у справі порушено ухвалою від 28.09.2015 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 16.12.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2011 року між Комунальним підприємством «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» (далі по тексту клієнт, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту відповідач-2, ОСОБА_1, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») укладено Договір №115 про приймання платежів (далі по тексту Договір №115), за умовами якого (п. 1.1. Договору №115) Клієнт доручає, а ОСОБА_1 зобов'язується приймати платежі від фізичних осіб (контрагентів Клієнта) на користь Клієнта Оплата за надання довідок в МБТІ (призначення платежу).

Відповідно до п. 2.1. Договору №115, ОСОБА_1 зобовязується приймати платежі на користь Клієнта і перерахувати їх на поточний рахунок: №8707 в Філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит»; Код банку 328823, .

31.05.2013 року між позивачем, як Клієнтом, та відповідачем, як банком, укладено Договір №216 на розрахунково-касове обслуговування (далі по тексту Договір №216), за умовами якого (п. 1.1. Договору №216) ОСОБА_1 відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті №8701 (надалі Рахунок) та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги ОСОБА_2 згідно ОСОБА_2 в порядку і на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору, ОСОБА_2 здійснює розрахунково-касове обслуговування Рахунку в операційний день ОСОБА_2 у порядку і на умовах, визначених Договором.

Списання ОСОБА_2 грошових коштів з Рахунку здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України (п. 2.2. Договору).

Відповідно до п. 3.3.2. Договору, ОСОБА_2 зобовязується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування Рахунку та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюється на підставі окремих договорів, укладених між ОСОБА_2 і Клієнтом

Відповідно до п. 3.3.3. Договору, ОСОБА_2 зобовязується здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 9:00 до 16:30 крім суботи, неділі та святкових та неробочих днів.

Позивачем було подано для виконання до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» наступні платіжні доручення (на загальну суму 85 000,00 грн.):

- №171 від 27.04.2015 року на суму 15 000,00 грн.;

- №172 від 27.04.2015 року на суму 15 000,00 грн.;

- №173 від 27.04.2015 року на суму 10 000,00 грн.;

- №174 від 27.04.2015 року на суму 25 000,00 грн.;

- №16 від 14.07.2015 року на суму 20 000,00 грн. (далі разом по тексту платіжні доручення).

Суд зазначає, що вищевказані платіжні доручення прийняті банком 27.04.2015 року та 14.07.2015 року, однак не виконані.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, в порушення умов договору, відповідачем не було здійснено за поданими платіжними дорученнями перерахування коштів у встановлений законом строк та, всупереч вимог п. 1.12. Інструкції НБУ №22, не повідомлено позивача про причини невиконання платіжних доручень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку.

Нормами статті 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно статі 1068 ЦК України, банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Положеннями статті 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (стаття 1074 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1094 ЦК України, банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

ОСОБА_2 не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд (п. 1.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. №22).

Пунктом 1.30 ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до п.8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Змістом розрахункового зобов'язання між сторонами спору є не передача (перерахування) один одному грошової суми (майнового зобов'язання), а виконання відповідачем доручень позивача (що носить немайновий, організаційний характер) щодо переводу коштів на користь третіх осіб, тобто позивач за структурою спірного правовідношення не є кредитором стосовно відповідача. Таким чином, режим тимчасової адміністрації та мораторію у відповідача не є підставою невиконання платіжних доручень клієнта про перерахування коштів з поточного рахунку, а також не може впливати ні на динаміку процесу, ні на його наслідки. Обставинами, що підтверджують вимоги позову є факти наявності на поточному рахунку позивача достатньої для переказів суми коштів та невиконання відповідачем розпоряджень клієнта щодо їх перерахування.

Обовязок ОСОБА_2 виконати переказ за платіжними дорученнями не є майновим зобовязанням, а є обовязком виконати дії з розрахунково-касового обслуговування клієнта, шляхом перерахування коштів клієнта на підставі платіжних доручень (аналогічного правового висновку притримується Вищий господарський суд України у постанові від 14.01.2010 року №7/36-2009).

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивачем в порушення Договору не було здійснено за поданими позивачем платіжними дорученням перерахування коштів у встановлений законом строк та, всупереч вимог п. 1.12. Інструкції НБУ №22, не повідомлено позивача про причини невиконання платіжних доручень.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п. 1.3. положення про Філію «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» затвердженого протоколом від 30.09.2009 року, відповідальність за зобовязання філії несе АТ «Банк «Фінанси та Кредит», (у подальшому «Банк») всіма своїми котами та майном.

А тому, суд дійшов до висновку що відповідачем за зобовязаннями філії є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (відповідач-2).

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідачі в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростували, розміру позовних вимог не оспорили, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобовязання відповідача-1 та відповідача-2 перерахувати в строк двух днів на поточний рахунок позивача грошову суму в розмірі 74 508,63 грн., нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню та застосуванню до відповідача-2.

Відповідач припустився прострочення зобовязання, а тому позивач просить суд стягнути з солідарно з відповідачі пеню, яка за розрахунками позивача становить 10 074,00 грн.

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (Відповідальність банків при здійсненні переказу), у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов'язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем. Платник має право на відшкодування банком, що обслуговує отримувача, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків завершення переказу, встановлених пунктом 30.2 статті 30 цього Закону. Отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Пунктами 30.1. та 30.2. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. ОСОБА_2 отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобовязань в розмірі 10 074,00 грн., нараховані відповідно до законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 828,07 грн. 3% річних, 10 912,63 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 828,07 грн. 3% річних, 10 912,63 грн. інфляційних втрат, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача-2.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобовязати Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, ВУЛИЦЯ АРТЕМА, будинок 60, ) перерахувати в строк двух днів на поточний рахунок Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» (65078, Одеська обл., місто Одеса, ВУЛИЦЯ ГАЙДАРА, будинок 38А; ), відкритий у АТ «ОСОБА_1 Аваль» МФО 380805 м. Київ , р/с 8, грошову суму в розмірі 74 508 (сімдесят чотири тисячі пятсот вісім) грн. 63 коп.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, ВУЛИЦЯ АРТЕМА, будинок 60, ) на користь Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» (65078, Одеська обл., місто Одеса, ВУЛИЦЯ ГАЙДАРА, будинок 38А; ) 10 074 (десять тисяч сімдесят чотири) грн. 00 коп. пені, 828 (вісімсот двадцять вісім) грн. 07 коп. 3% річних, 10 912 (десять тисяч девятсот дванадцять) грн. 63 коп. інфляційних втрат, 1 445 (одну тисячу чотириста сорок пять) грн. 20 коп. судового збору.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 21.12.2015 року.