КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа№ 910/20542/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гайдар С.А. - представник

від відповідача: Мітлицька О.О. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 року у справі № 910/20542/15 (суддя Привалова А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі»

до Служби зовнішньої розвідки України

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 року у справі № 910/20542/15 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 року у справі № 910/20542/15 та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги ТОВ «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а крім того судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.11.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 розгляд справи відкладено на 09.12.2015.

Представник відповідача 04.12.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Представники сторін у судове засідання 09.12.2015 з'явились та надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Між Службою зовнішньої розвідки України (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» (зберігач) було укладено чотири договори зберігання від 25.11.2013 № 22/14 та № 23/14 і від 23.12.2013 № 24/14 та № 25/14 (надалі - Договори), відповідно до умов п. 1.1 - 1.3 яких за актом прийому-передачі, який є невід'ємною частиною договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку цього договору водолазну техніку та спорядження, а саме спеціальний комплект бойового плавця, у кількості та вартістю, які визначаються в Акті прийому-передачі. Зберігання за договорами є безоплатним, термін зберігання до 31.07.2014р.

Згідно з п. 2.1.1 Договорів зберігач зобов'язаний вживати всіх заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання.

Умовами п. 2.1.3 Договорів встановлено, що зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна поклажодавця, переданого йому на зберігання, у відповідності із договорами та чинним законодавством України з моменту одержання майна від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві.

Зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього (п. 2.1.4 Договорів).

Відповідно до п.п. 3.1.2, 3.2 Договорів поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку договору, поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

У відповідності до п.4.2 Договорів зберігач несе відповідальність за збереження та цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві всі пов'язані з цим збитки.

Пунктом 6.1 Договорів встановлено, що останні вважаються укладеними та набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п.6.2 Договорів строк їх дії починає перебіг у момент, визначений у п.6.1 та закінчується 31.07.14.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договорів зберігання, укладених між сторонами, відповідачем було передано, а позивачем прийнято на зберігання: за договором № 22/14 від 25.11.2013р. - спеціальний комплект бойового плавця № 2 на загальну суму 906 468,00 грн., за договором № 23/14 від 25.11.2013р. - спеціальний комплект бойового плавця № 1 на загальну суму 2 128 700,00 грн., за договором № 24/14 від 23.12.2013р. - спеціальний комплект бойового плавця № 2 на загальну суму 906 468,00 грн. та за договором № 25/14 від 23.12.2013р. - спеціальний комплект бойового плавця № 2 на загальну суму 906 468,00 грн., про що сторонами були складені відповідні акти прийому-передачі від 25.11.2013р. та від 23.12.2013р., які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками без жодних зауважень та застережень.

Як зазначає позивач в позовній заяві, майно, що передавалось на зберігання за вищевказаними договорами, відповідач забрав та завіз на склад Служби зовнішньої розвідки України для тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку у встановленому порядку, а саме: чотири спеціальні комплекти бойового плавця, що підтверджується Актами звірки фактичного завезення на склад СЗРУ для тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку в установленому порядку майна від 13.10.2014, що підписані представниками сторін та скріпленими їх печатками.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно до ст. 948 Цивільного кодексу України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей (ч. 1 , 2 ст. 949 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 1 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Позивач листом від 28.10.2014 № 29/14 надіслав відповідачу на підпис належним чином оформлені і підписні з боку позивача чотири акти повернення майна із зберігання за договорами зберігання.

Однак, відповідач зазначені акти не підписав та на адресу позивача не повернув, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд зобов'язати відповідача належним чином, відповідно до умов Договорів та чинного законодавства оформити акти приймання-передачі майна зі зберігання за Договорами зберігання від 25.11.2013р. № 22/14 і № 23/14 та від 23.12.2013р. № 24/14 і № 25/14.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що у нього відсутні підстави щодо складання та підписання відповідних актів приймання майна зі зберігання за договорами, оскільки майно передавалось на зберігання - як комплект, який складається із значної кількості окремих складових, а оскільки завозилось на режимну територію відповідача частинами, відтак відповідач мав необхідність здійснити перевірку на предмет справності, комплектності, відповідності та ідентичності тому майну, що передавалось. Проте, представники позивача від участі у перевірці та безпосередньому прийманні-передачі майна відмовились, та крім того, відповідачем було виявлено невідповідність повернутого майна тому майну, яке було придбане у позивача та передане йому на зберігання, тобто, приймання-передача майна має здійснюватись в складі комплекту, як єдина одиниця, а не окремими складовими частинами.

Крім того, листами від 11.11.2014р. № 16/2/2928, від 20.11.2014р. вих.. № 16/2/3007, відповідь на лист за вих. № 14/205 від 26.11.2014р. та від 17.04.2015р. № 5/3/312Б, відповідач звертався до позивача з пропозицією щодо проведення комісійного приймання-передачі майна, за результатами яких будуть складені відповідні акти, а також буде проведена перевірка належності самого майна щодо комплектності, цілісності, якісності, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 910/16327/14, яке є чинним на час вирішення спору у даній справі, позов Служби зовнішньої розвідки України задоволено повністю та, зокрема, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.2013 № 23/14, від 23.12.2013 № 24/14, від 23.12.2013 № 25/14 з належним оформленням із Службою зовнішньої розвідки України відповідно до умов Договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна.

Також відповідач зазначив, що відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.05.2015р. ВП №47598887 щодо примусового виконання наказу № 910/16327/14 від 17.04.2015р., виданого Господарським судом міста Києва щодо зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.2013 № 23/14, від 23.12.2013 № 24/14, від 23.12.2013 № 25/14 з належним оформленням із Службою зовнішньої розвідки України відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Нормами п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущимляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані норми права регулюють саме порядок захисту особами свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, однак позивач звернувся до суду за захистом свого права у спосіб, який не передбачений нормами чинного законодавства.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача належними чином оформити акти приймання-передачі майна зі зберігання за договорами зберігання не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення (рішення суду «зобов'язати підписати акти» не може бути виконано у примусовому порядку).

Крім того, як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, за приписами статті 6 Господарського кодексу України, одним із загальних принципів господарювання є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Отже, зобов'язання відповідача належними чином оформити акти приймання-передачі майна зі зберігання за договорами зберігання не тільки суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, а також є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України (постанова Вищого господарського суду України від 23.04.2012р. у справі №5024/1268/2011, постанова Вищого господарського суду України від 18.09.2013р. у справі №18/1543/12).

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компанія ДіСі» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 року по справі № 910/20542/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/20542/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко