ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.12.2015 Справа № 907/930/15

За позовом Акціонерного товариства „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, 9100, м. Герізау

ДО українсько-австрійського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Термінал Карпати, м. Чоп

ПРО визнання за Акціонерним товариством „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, 9100, м. Герізау права приватної спільної часткової власності з часткою 60% на обєкт нерухомого майна комплекс (тип обєкта), а саме: ангар (літера А), насосна (літера Б), водойма (літера В), сторожева (літера Г), трансформаторна (літера Д), розташовані по вул. Свободянська (колишня вул. Колгоспна), №3 у смт. Батьово Берегівського району

(позовні вимоги викладено у відповідності до заяви позивача, поданої в порядку вимог ст. 22 ГПК України щодо зміни предмету позову)

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Ремецькі О.Ф.,

судді Кривка В.П.,

судді - Журавчак Л.С.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1 представник за довіреністю від 23.01.2015р.

від відповідача ОСОБА_2 - представник за довіреністю №141/23 від 21.09.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, 9100, м. Герізау звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до українсько-австрійського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Термінал Карпати, м. Чоп про визнання права спільної часткової власності з часткою 60% на обєкт нерухомого майна комплекс будівель і споруд (в тому числі критий перевантажувальний автомобільно-залізничний термінал), розташований по вул. Свободянська, 3 у смт. Батьово Берегівського району Закарпатської області.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.08.2015р. порушено провадження у справі №907/930/15 та призначено справу до розгляду на 21.09.2015р., а також задоволено клопотання представника Акціонерного товариства „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, 9100, м. Герізау ОСОБА_1 (представник за довіреністю від 23.01.2015р.) про його участь у судовому засіданні, яке призначено на 21.09.2015 на 15:00 год., у режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 21.09.2015р. розгляд справи було відкладено на 07.10.2015р. та прийнято до розгляду Заяву Акціонерного товариства „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, 9100, м. Герізау від 15.09.2015р. про уточнення заявлених позовних вимог, у відповідності до якої просить суд визнати за Акціонерним товариством „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, 9100, м. Герізау право приватної спільної часткової власності з часткою 60% на обєкт нерухомого майна комплекс (тип обєкта), а саме: ангар (літера А), насосна (літера Б), водойма (літера В), сторожева (літера Г), трансформаторна (літера Д), розташовані по вул. Свободянська (колишня вул. Колгоспна), №3 у смт. Батьово Берегівського району.

Ухвалою суду від 07.10.2015р. розгляд справи відкладено на 23.10.2015р. для надання сторонам можливості подати суду додаткові докази в обгрунтування своїх доводів та заперечень.

Ухвалою суду від 23.10.2015р. судом було продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 09.11.2015р.

В засіданні суду 09.11.2015р. було оголошено перерву в судовому засіданні на 20.11.2015р. та відповідно до 23.11.2015р.

До початку судового засідання позивачем подано заяву про відвід судді Ремецькі О.Ф. від розгляду справи, яка обґрунтована тим, що існують обставини, які викликають сумнів у неупередженості судді, оскільки дана суддя перебуває у родинних стосунках з працівником юридичної компанії, працівником одночасно якої є представник відповідача у справі, а також порушення процесуального порядку ведення справи з порушенням строку, визначеного ст. 69 ГПК України з метою затягування строку розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.11.2015р. у задоволенні заяви Акціонерного товариства „SOTRA HOLDING AG, Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден від 22.11.2015р. (надійшла до суду 23.11.2015р.) про відвід судді Ремецькі О.Ф. відмовлено.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 23.11.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 907/930/15 у складі трьох суддів.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Закарпатської області від 23.11.2015 №02-02/255/15 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №907/930/15 для визначення складу колегії суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями господарського суду Закарпатської області від 23.11.2015 до складу колегії по розгляду справи № 907/930/15 (головуючий суддя Ремецькі О.Ф. визначеного автоматизованою системою документообігу суду) введено суддів Кривку В.П. та Журавчак Л.С..

Ухвалою від 24.11.2015р. колегією суддів було прийнято справу №907/930/15 до свого провадження та призначено справу до розгляду на 09.12.2015р.

В засіданні суду 09.12.2015р. судом, за згодою сторін, у відповідності до вимог ст. 77 ГПК України було оголошено перерву в судовому засіданні до 18.12.2015р.

До дня судового засідання позивачем, з метою підтвердження спільності речових прав сторін на спірне майно, перебування спірного майна на окремому бухгалтерському та податковому обліку управляючого спільною інвестиційною діяльністю, фактичних внесків сторін у спільну діяльність тощо, несення витрат на спірне майно за рахунок спільних коштів сторін, отримання податкових пільг під імпорт будівельних матеріалів, конструкцій та обладнання для такого спільного будівництва тощо, було направлено до суду клопотання в порядку вимог ст. 22 ГПК України про витребування від Закарпатської митниці ГУ ДФС, Закарпатської обласної державної адміністрації, Ужгородського районного та Закарпатського обласного управлінь статистики, Ужгородської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, а також від відповідача відповідних документів.

Судом, з метою здійснення аналізу поданих суду клопотань про витребування доказів в засіданні суду 18.12.2015р. було оголошено перерву до 22.12.2015р.

В засіданні суду 22.12.2015р. судом було ухвалено про відмову у задоволенні клопотань позивача щодо витребування від Закарпатської митниці ГУ ДФС, Закарпатської обласної державної адміністрації, Ужгородського районного та Закарпатського обласного управлінь статистики, Ужгородської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, а також від відповідача відповідних документів з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 22 ГПК України сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом. Тобто, даною нормою закріплено декларативні права особи, в тому числі на подання суду відповідних клопотань. Однак, реалізація права сторони на подання клопотань, зокрема, про витребування доказів, повинна відповідати нормам ст. 38 Господарського процесуального кодексу України щодо наведення суду обгрунтування неможливості самостійно надати такі докази.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Водночас, позивачем у поданих суду клопотаннях про витребування від Закарпатської митниці ГУ ДФС, Закарпатської обласної державної адміністрації, Ужгородського районного та Закарпатського обласного управлінь статистики, Ужгородської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, а також від відповідача доказів з метою підтвердження спільності речових прав сторін на спірне майно, перебування спірного майна на окремому бухгалтерському та податковому обліку управляючого спільною інвестиційною діяльністю, фактичних внесків сторін у спільну діяльність тощо, несення витрат на спірне майно за рахунок спільних коштів сторін, отримання податкових пільг під імпорт будівельних матеріалів, конструкцій та обладнання для такого спільного будівництва тощо, не наведено міркувань щодо звязку таких документів та їх змістом із їх спроможністю містити інформацію щодо обставин, що входять до предмету доказування з огляду на заявлені позивачем позовні вимоги.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім цього, у відповідності до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України визначається принцип змагальності. Принцип змагальності є визначальним принципом судового процесу та господарського зокрема. Відповідно до ст. 129 Конституції України змагальність віднесено до основних засад судочинства.

Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи обстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів. Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Вказані положення також знайшли своє відображення в ст. 33 ГПК України згідно якої обовязок доказування та подання доказів покладається на сторони.

Натомість, позивачем подані суду клопотання про витребування документів не обґрунтовано з урахуванням обставин справи, предмету позову та їх належністю, а тому, з урахуванням вищевикладеного відхилені судовою колегією.

В засіданні суду 22.12.2015 позивачем було подано суду клопотання в порядку вимог ст. 41 ГПК України про призначення судової економічної експертизи з метою встановлення обставин спорудження спірного (спільного) майна, зокрема, вияснення джерел фінансування його створення, дослідження бухгалтерського документування етапів його створення (поставок товарно-матеріальних цінностей, розрахунків за них), подальшого обліку основних засобів тощо, що дасть можливість встановити законність домагань позивача відносно визнання його речових прав судом.

Судом, з метою здійснення аналізу поданого суду клопотання про призначення експертизи в засіданні суду 22.12.2015р. було оголошено перерву до 28.12.2015р.

В засіданні суду 28.12.2015р. позивачем підтримано подане ним клопотання про призначення проведення експертизи в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції позивач вказує на те, що відповідачем заперечується участь правопопередника позивача в інвестуванні реконструкції нерухомого майна і на цій

підставі заперечується виникнення у позивача речових прав в принципі. При цьому відповідач посилається на те, що реконструкцію спірного майна здійснював виключно самостійно. Судом відхилено клопотання позивача щодо витребування додаткових документів у органів державної влади і управління, які могли б додатково прояснити характер інвестицій сторін, тоді як наявні документи тлумачаться сторонами спору по-різному. При цьому відповідач заперечує факт інвестування позивачем, однак не в змозі пояснити іншим чином суть господарських операцій по ввезенню (імпорту) будівельних матеріалів та конструкцій в свою адресу та напрямки використання імпортованих матеріалів (а також джерела спорудження спірного майна).

За таких обставин, оскільки сторони розходяться як в оцінці обставин справи, так і в самому факті їх існування, надаючи при цьому діаметрально протилежні письмові докази та пояснення, позивач просить суд з урахуванням пункту 2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» №4 від 23.03.12 р. призначити проведення відповідної судової економічної експертизи для встановлення обставин спорудження спірного (спільного) майна, зокрема, вияснення джерел фінансування його створення, дослідження бухгалтерського документування етапів його створення (поставок товарно-матеріальних цінностей, розрахунків за них), подальшого обліку основних засобів тощо.

Представник відповідача заперечує з приводу доводів позивача з підстав, викладених ним у поданому суду письмовому поясненні та просить суд врахувати те, що всі питання, які наводяться позивачем у клопотанні є питаннями правового характеру, вирішення яких не потребує спеціальних знань та досвіду. В свою чергу, згідно п. 2 Постанови ВГСУ «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» №4 від 23.03.2012 (далі Постанова №4) неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним

законодавством віднесено до компетенції суду.

Зазначає, що всі без винятку питання можуть доводитись іншими засобами доказування, а не експертним шляхом. Призначення експертизи з вирішення таких питань по суті є перекладанням функцій по оцінці доказів у справі, які є виключними повноваженнями суду на експерта, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства. Суть доводів відповідача, які зумовили стурбованість позивача, полягала в тому, що в матеріалах справи не міститься доказів передачі в якості внеску перевантажувальної рампи відповідачем. Тому, реконструкція такого нерухомого майна могла проводитись хоча і з використанням комплектуючих матеріалів поставлених третіми особами, вказаними в ВМД (але в будь-якому разі не позивачем), але як майна, яке належало і продовжує залишатись власністю відповідача. При цьому факт передачі повинен бути чітко зафіксований шляхом складання акту приймання-передачі майна, або іншим належно складеним та та підписаним сторонами способом.

За таких обставинах. використання в ході реконструкції перевантажувального комплексу відповідачем матеріалів, які йому не належали, не зумовлюють виникнення речових прав для власника матеріалів, а породжує зобов'язальні правовідносини по відшкодуванню вартості таких матеріалів його власнику. Проте, ці правовідносини не охоплюються предметом даного спору і не входять до кола обставин, які підлягають дослідженню в цій справі.

При цьому відповідач і не заперечує використання матеріалів отриманих згідно вантажно-митних декларацій від третіх осіб при реконструкції спірного майна, а заперечує правовий зв'язок позивача з тими правовідносинами, заперечує наявність в нього будь-якого відношення до таких третіх осіб, які поставляли обладнання. Аналогічні доводи стосуються решти питань, які стосуються дій відповідача по використанню податкового кредиту та нарахування амортизаційних відрахувань. Всі ці обставини не перебувають в правовому зв'язку з предметом даного спору і не стосуються питань, які підлягають доказуванню при вирішенні цього спору.

Оцінюючи доводи та заперечення сторін з приводу поданого позивачем клопотання про призначення проведення судової економічної експертизи, судова колегія вважає, що таке клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Разом з цим, питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Окрім цього, для вирішення судом відповідного питання про призначення судової експертизи суд повинен визначити об'єкти, що підлягають експертному дослідженню; - максимально конкретно визначити питання, які мають бути роз'ясненні судовим експертом, та сформулювати їх у логічній послідовності; визначити обсяг необхідних та достатніх для експертного дослідження матеріалів; здійснити перевірку (огляд) матеріалів, які підлягають направленню на експертизу, з точки зору їх повноти та придатності для проведення експертизи.

Для забезпечення можливості суду вирішити питання про призначення судової експертизи на заявника покладається обовязок належно обґрунтувати подане клопотання та надати суду відомості про те, які саме обєкти (документальні чи речові докази), що підлягають експертному дослідженню, можуть встановити чи спростувати спорудження спірного (спільного) майна, зокрема, вияснення джерел фінансування його створення, дослідження бухгалтерського документування етапів його створення (поставок товарно-матеріальних цінностей, розрахунків за них), подальшого обліку основних засобів тощо, у кого такі відомості містяться, а також повинен надати суду обсяг необхідних та достатніх для експертного дослідження матеріалів.

Натомість, заявником даних вимог при поданні суду клопотання про призначення судової експертизи не дотримано, відповідних відомостей та обєктів експертного дослідження суду не наведено.

Позивачем в засіданні суду 28.12.2015р. заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості подати суду витребувані ним документи, а саме, звіт про результати ревізії, складений для укладання договору про приєднання експертом-аудитором, який, на наявну у позивача інформацію, може перебувати у експерта-аудитора, яким складено такий звіт.

На вимогу судової колегії дане клопотання було складено позивачем письмово та долучено до матеріалів справи.

Однак, подане суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи позивачем не містить в собі інформації та підстав, які було озвучено усно представником позивача в його обгрунтування, як і не наведено суду існування тих обставин, на які позивач покликається у клопотанні.

При цьому судова колегія відзначає, що на необхідність подання суду звіт3 про результати ревізії, складеного для укладання договору про приєднання експертом-аудитором, вказувалось судом у відповідних ухвалах і у поданні такого доказу позивачем було відмовлено суду у письмовому поясненні від 16.11.2015р. Зокрема, позивач у цьому поясненні зазначає, що зазначений документ ним не зберігався у зв'язку з завершенням строків зберігання і відсутністю потреби, а тому наданий суду бути не може. Також зазначає, що іншого власника 60% спірного нерухомого об'єкта, крім позивача, який є власником в силу інституту правонаступництва немає і бути не може технічно. Інших правонаступників у правопопередника позивача також немає. Отже, будь-яка вимога додаткових документів не відповідає критеріям належності І допустимості доказів розцінюється позивачем виключно як штучне затягування процесу, що може надавати відповідачу час для довільної розтрати коштів і інших спільних оборотних активів сторін.

Відтак, з огляду на викладену позивачем позицію з приводу безпідставного витребування судом звіту про результати ревізії, складеного для укладання договору про приєднання експертом-аудитором, твердження позивача про надання достатньо доказів в підтвердження своєї правової позиції, а відтак, існування підстав для прийняття рішення по справі за наявними в ній матеріалами, судова колегія вважає за необхідне у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи відмовити.

Також в засіданні суду 28.12.2015р. позивачем повторно подано заяву про відвід судді, яку ухвалою суду від 28.12.2015р. відхилено з мотивів, зазначених в ній.

Представник позивача просить заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на обґрунтованість доводів наявними у справі матеріалами. Зокрема, що належними та допустимими доказами підтверджується факт здійснення спільної інвестиційної діяльності за договором №152/01 від 19.12.2001р. та належне виконання іноземним учасником умов договору в частині внесення внеску у спільну інвестиційну діяльність згідно пункту 5.2 договору. Також стверджує, що за результатами проведення реорганізації укладено договір про приєднання «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» до «SOTRA HOLDING AG» згідно з передавальним балансом станом на 30.06.08 р. За наслідками проведеної процедури реорганізації реєстрація «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» у торговельному реєстрі кантону Аппенцель-Ауссерроден була припинена 04.12.2008 р., про що було здійснено офіційну публікацію 10.12.2008 р. З моменту проведення реєстрації припинення «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» позивач є правонаступником всіх цивільних та господарських прав та обов'язків зазначеної компанії «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG», у підтвердження чого подав витяг від 03.02.15 р. з торговельного реєстру кантону Аппенцель-Ауссерроден по заявнику з інформацією щодо правонаступництва.

Також позивачем зазначає, що правом, застосовуваним до процедури реорганізації юридичної особи, створеної за законодавством Швейцарії, є швейцарське матеріальне право. Водночас, застосовуване право не передбачає поіменної вказівки активів, щодо яких здійснюється правонаступництво, якщо всі вони передаються одній юридичній особі - поіменна вказівка потрібна у випадку поділу юридичної особи на кілька нових юридичних осіб чи виділення однієї юридичної особи з іншої (тоді потрібно встановити, що кому перейшло). Однак у даному випадку мало місце приєднання однієї юридичної особи до іншої, причому приєднання повне, а не часткове. Тобто всі активи правопопередника перейшли до правонаступника і правопопередник як юридична особа повністю припинив своє існування, що підтверджено випискою з торговельного реєстру, яка, з-поміж іншого містить також вказівку на передачу активів та пасивів юридичній особі - правонаступнику. Відтак, позивач вважає, що наявні у справі документи чітко доводять права позивача як на частку у простому товаристві з відповідачем, так і на частку у спільному майні, зокрема і нерухомому.

Заперечує позицію відповідача щодо не доведення своїх вимог наявними у справі матеріалами з огляду на те, що після початку інвестиційного проекту позивач (його правопопередник) не отримав жодної копійки економічної вигоди (дивідендів) від його функціонування, спроби усно домовитися у березні 2011 року про продаж частки позивача відповідачу успіху не мали, а довгостроковий характер договору про спільну інвестиційну діяльність, необхідність консенсусу при вирішенні питань коригування договірних умов та встановлені українським законодавством обмеження на можливість його розірвання в односторонньому порядку фактично зробили цей актив таким, що не передбачав реальної можливості отримання економічних вигод у найближчій перспективі. Внаслідок цього управлінський персонал позивача мав достатні підстави для уцінки вказаного активу в цілях бухгалтерського обліку (без будь-якої відмови від цивільних чи господарських прав).

Також позивач просить суд взяти до уваги те, що жодних інших

правонаступників при даному приєднанні немає, операції з нерухомим майном не проводилися (про них би була інформація в українських реєстрах, оскільки це нерухомість), по договору про спільну діяльність права не уступалися і договір не припинявся для правопопередника, а отже і для правонаступника.

Відповідач заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданих суду письмових поясненнях та просить суд взяти до уваги те, що Договір про спільну діяльність №152/01 припинився та не регулює, і не може регулювати спірні правовідносини між сторонам цього спору. При цьому стверджує, що факт припинення як юридичної особи одного з учасників Договору №152/01 зумовлює відповідні правові наслідки, які мають безумовний та безальтернативний характер. Такі наслідки наступають в силу того, що Договором №152/01 не передбачено можливості заміщення учасника (в даному випадку «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG») його можливими правонаступниками.

«SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» як юридична особа було припинено 04.12.2008р., що підтверджується виписками з торгового реєстру кантону Аппенцель-Ауссерроден. Вказаний факт визнається самим позивачем в даній справі та підтверджений належними і допустимими доказами. Таким чином, в силу наведених вище норм Договір №152/01 припинився з 04.12.2008р. з відповідними правовими наслідками.

Вважає, що вказане також кореспондується з п.8.2. Договору, за яким при реорганізації або ліквідації одного з учасників Договору іншій стороні гарантується переважне право придбання об'єктів спільної діяльності. Тобто вказане підтверджує відсутність будь-яких механізмів чи умов щодо заміщення учасників їх правонаступниками, а також врегульовує питання щодо результатів спільної діяльності.

Також відповідач зазначає, що позивач не набув жодних прав на нерухоме майно в результаті приєднання «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» (далі - СВТ), оскільки згідно п.2 невід'ємною частиною Договору про приєднання є перевірений баланс товариства, яке приєднується (тобто СВТ) станом на 30.06.2008р. Позивач приймав все майно приєднуваного товариства, включаючи пасиви. Зазначений перевірений баланс СТВ від 30.06.2008р. базується на інвентаризаційній оцінці і підтверджує, що на момент приєднання СВТ мало наступні балансові показники (п.3 Договору приєднання): активи 3051,270 швейцарських франків; пасиви 5.794.185 швейцарських франків; власний капітал - 2.742.915 швейцарських франків; тобто балансові збитки СТВ станом на день приєднання складали - 4 742 915 швейцарських франків. Відтак, СВТ на момент приєднання було неплатоспроможним, що зазначено в п.5 Договору приєднання. Там же зазначено, що кредитор відступив своє першочергове право вимоги іншим кредиторам відносно своїх вимог в розмірі 4 млн. швейцарських франків. Першочергові вимоги покривають підсумкові збитки та половину акціонерного капіталу приєднуваного товариства (СВТ). Вказане було підтверджено адміністративній раді тимчасово назначений експерт-ревізор.

Згідно Балансу злиття станом на 30.06.2008р. в структурі активів СВТ не значились необоротні активи у вигляді інвестицій за Договором №152/01. Більше того, загальний розмір інвестицій, які згадуються в балансі СВТ на момент приєднання складає 23 712 швейцарських франків, що не стосується та не може стосуватись спірного нерухомого майна або Договору №152/01. Ідентифікація характеру таких інвестицій в балансі не наведена.

Проте, як із змісту Договору про злиття, так і відповідно до ст.ст. 14, 15 Федерального Закону Щвейцарської конфедерації «Про злиття, поділ, перетворення та передачу майна» вбачається, що до позивача перейшли активи СВТ тільки в обсязі визначеному в балансі. Такий баланс підлягав перевірці та ґрунтувався на інвентаризаційній оцінці (п.3 Договору приєднання). На будь-які інші активи, які не обліковувались в СВТ на момент приєднання права не перейшли до позивача і не могли перейти в силу зазначених норм та положень як договору так і швейцарського законодавства.

Також відповідач просить суд взяти до уваги те, що відповідно до ст. 959 Кодексу зобов'язань особливої частини Цивільного кодексу Швейцарської конфедерації балансовий звіт має мітити активи та фінансове положення суб'єкта господарювання на звітну дату та поділені на активи та пасиви. Серед активів має бути показаний коефіцієнт ліквідності виходячи та включаючи наступні пункти: оборотний капітал; готівкові кошти та еквіваленти та оборотний капітал акцій по ціні біржі; дебіторська заборгованість; поточна дебіторська заборгованість; інвентар; виставлені в рахунку фактурі послуги; накопичений дохід; відкладені витрати.

Таким чином, правила бухгалтерського обліку в Швейцарській конфедерації відповідають міжнародним стандартам бухгалтерського обліку, подання фінансової звітності, її перевірка та затвердження уповноваженими органами є обов'язковими для всіх юридичних осіб - резидентів зазначеної країни. Тому не відповідають дійсності твердження позивача про те, що відсутність в передавальному балансі відповідного активу не має правового значення, а СВТ будь-яких прав на спірне майно на момент його приєднання до позивача не мало. Такі права навіть не обліковувались в балансі СВТ станом на момент реорганізації останнього. В позивача не виникали жодні речові права щодо спірного майна. Тому їх захист в порядку ст.392 ЦК не можливий.

Окрім цього, відповідач у поданому суду письмовому поясненні просить суд врахувати те, що позивач пропустив строк позовної давності, який в даному випадку є загальним. При цьому, відповідач зазначає, що спірні правовідносини виникли в 2004 році, з моменту реєстрації речових прав на нерухоме майно, тобто з цього часу спливло 11 років. З моменту реєстрації припинення СВТ пройшло вже понад 7 років. Саме з вказаного часу позивач повинен був та міг дізнатись про можливі «порушення» його права, а відтак в нього тоді почала збігати позовна давність щодо спірних правовідносин. Також в позовній заяві позивач вказує, що йому відомі обставини щодо даного спору з 2008 року, а в 2011 році вони поводили якісь консультації. Тобто вказаним підтверджується факт обізнаності СВТ та Сотра Холдинг АГ щодо обставин, які зумовили виникнення спору та сплив строку позовної давності, визначеної ст.267 ЦК України.

За клопотанням позивача судові засідання проводились в режимі відеоконференцзвязку з фіксуванням проведення судового засідання відповідними засобами відео,- та аудіофіксування.

В судовому засіданні 28.12.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши повноважних представників позивача та відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з договором про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р. з додатковою угодою від 19.12.01 р. українсько-австрійським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Термінал Карпати, м. Чоп та Акціонерним товариством «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» (Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, м. Герізау, 9100, вул. Бангофштрассе, 6, код компанії СНЕ-101.320.264) у відповідності до законодавства України було засноване просте товариство (без прав юридичної особи). Предметом спільної інвестиційної діяльності згідно з умовами вищевказаного договору були реконструкція та будівництво критого перевантажувального комплексу по залізничній станції «Батьово» Львівської залізниці з метою його подальшої експлуатації.

Внесок АТ «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» у спорудження спільного майна

згідно п.5.2.1 договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р.

повинен був скласти 3.000.000 дол. США у вигляді обладнання, будівельних матеріалів та інших товарно-матеріальних цінностей. Деталі внесення вкладу позивача в спільну інвестиційну діяльність сторін зазначені у додатковій угоді від 19.12.2001 р. до договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001р.

Позивач зазначає, що фактичний внесок «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» у створення спільного майна за період 2002 р. - 2003 р. виявився більшим і

склав 3.734.030,79 дол. США.

У підтвердження наведеного позивачем подано суду додаткові угоди та додатки до договору про спільну інвестиційну діяльність

№152/01 від 19.12.2001 р., картки державної реєстрації договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р. та змін до нього, наявні в реєструючому органі - Закарпатській обласній державній адміністрації (№ 1321-248-6-180 від 10.06.02 р., №1321-248-6-220 від 10.11.03 р., № 1321-248-6-223 від 05.12.03 р., № 1321-248-6-224 від 08.12.03 р.; інформаційне повідомлення про внесення іноземної інвестиції (№ 1321-248-3-6-168 від 31 грудня 2003 року); специфіковані рахунки та пакувальні листи на поставки товарно-матеріальних цінностей в рахунок внеску позивача у спільну діяльність; узагальнену відомість фінансування внеску до спільної інвестиційної діяльності та вантажні митні декларації, що складалися при митному оформленні внеску позивача у спільну інвестиційну діяльність.

Окрім того, в підтвердження своїх доводів про створення спірного нерухомого майна в рамках СІД по Договору укладеному між Позивачем та Відповідачем по справі, а також в підтвердження спільної експлуатації такого нерухомого саме в майна в рамках СІД, Позивач по справі долучив до матеріалів справи копію звіту про виробничо-фінансової діяльності СІД за 2004р.; копію балансу на 31.12.2004р.; копію протоколу Правління СІД між ТОВ «Термінал Карпати та фірмою СВТ Союзвнештранс Холдінг АГ» від 03.03.2006р.; копію протоколу № 5 засідання Правління СІД між ТОВ «Термінал Карпати та фірмою СВТ Союзвнештранс Холдінг АГ» від 12.03.2007р.; копію звіту про фінансові результати СІД за 2007 рік; копію Балансу СІД за 2007р.

24.11.08 р. компаніями «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» та «SOTRA HOLDING AG» прийнято рішення про проведення реорганізації, а саме, укладено договір про приєднання «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» до «SOTRA HOLDING AG» згідно з передавальним балансом станом на 30.06.08 р. За наслідками проведеної процедури реорганізації реєстрація «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» у торговельному реєстрі кантону Аппенцель-Ауссерроден була припинена 04.12.2008р., про що було здійснено офіційну публікацію 10.12.2008 р.

05.02.15 р. позивач звернувся до відповідача з листом, яким проінформував його про проведену реорганізацію і факт свого правонаступництва всіх прав та обов'язків «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG», зокрема і по Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р. між ТОВ «Термінал Карпати» та компанією «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG». До листа, в тому числі, були додані витяги з торговельного (комерційного) реєстру кантону Аппенцель-Ауссерроден як по правопопереднику («SVT Sojuzvneshtrans Holding AG»), так і по правонаступнику (««SOTRA HOLDING AG»). Крім повідомлення про факт правонаступництва позивачем також було запропоновано відповідачу викупити частку позивача у спільному майні.

На даний лист відповідач відповів листом від 12.03.15 р., в якому зазначив, що у зв'язку з інформацією позивача про проведену реорганізацію просить його надати додаткові (до виписки з реєстру) документи, що свідчать, що позивач є правонаступником «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» по Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р. - зокрема, висунуто вимогу про надання копій договору про приєднання від 24.11.2008 р. та передавального балансу станом на 30.06.08 р.

Листом від 02.04.2015р. позивачем було направлено на адресу відповідача витребувані документи.

Однак, відповідач листом від 20.05.2015р. повідомив, що на його думку вказані документи не є доказом правонаступництва юридичних осіб по даному Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р., оскільки не містять про нього чіткої згадки, а лише містять узагальнену вартість активів, що передаються. В листі відповідача було висловлено повторне прохання щодо надання якихось додаткових документів, підтверджуючих факт правонаступництва.

Також позивачем подано суду відомості про те, що речові права на критий перевантажувальний комплекс по залізничній станції «Батьово» Львівської залізниці було зареєстровано 04.02.2004 р. за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА №242544, виданого 03.02.04 р. виконкомом Батівської селищної Ради. При цьому, згідно реєстраційних даних власником зазначено лише відповідача з часткою 1/1, але з одночасним посиланням на колективну власність і спільну інвестиційну діяльність відповідача з фірмою «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG».

Оскільки на думку позивача таке зазначення суб'єкта права власності, форми власності і режиму власності створює потенційні ризики порушення речових прав позивача, як правонаступника «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» та не відповідає приписам ст. 112, 432 ЦК УРСР, ст. 355, 1134 ЦК України та п.1.2., 6.2. Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р., позивач запропонував відповідачу припинити ухилення від визнання прав позивача і скликати на 06.07.15 р. Правління спільної діяльності, а також надіслав відповідачу оферту щодо укладення додаткової угоди до Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р. У проекті вказаної додаткової угоди зазначено про правонаступництво позивача по Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001 р., вказано нові платіжні реквізити для проведення розрахунків між сторонами по договору, а також відкориговано зміст арбітражного застереження, оскільки у основному тексті Договору про спільну інвестиційну діяльність №152/01 від 19.12.2001р. сторонами було некоректно вказано назву арбітражної інституції (вказано Міжнародний комерційний арбітражний суд при ТПП у м. Відень - такого не існує, потрібно - Віденський міжнародний арбітражний центр (VІАС) при Федеральній палаті економіки Австрії).

Позивач стверджує, що «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» немає іншого правонаступника, ніж позивач, а саме «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» свою діяльність припинило. Передавальний баланс від 30.06.08 р. (складений у відповідності до швейцарського законодавства) містить не перелік активів, що передаються правонаступнику, а їх узагальнену вартість. При цьому, вибір конкретного методу обліку (оцінки) активів здійснюється управлінським персоналом суб'єкта господарювання, виходячи з облікової політики підприємства, і має виключно бухгалтерське значення для інвесторів та кредиторів підприємства та жодним чином не впливає на речові права підприємства на вказані активи.

При цьому зазначає, що початком створення (придбання) активу є 19.12.2001р., коли було підписано договір про спільну діяльність, експлуатація об'єкта почалася у 2004 р., а передавальний баланс складено за результатами І півріччя 2008 р. За чотири з половиною роки експлуатації об'єкта і через майже шість з половиною років після початку інвестиційного проекту позивач (його правопопередник) не отримав жодної копійки економічної вигоди (дивідендів) від його функціонування, спроби усно домовитися у березні 2011 року про продаж частки позивача відповідачу успіху не мали, а довгостроковий характер договору про спільну інвестиційну діяльність, необхідність консенсусу при вирішенні питань коригування договірних умов та встановлені українським законодавством обмеження на можливість його розірвання в односторонньому порядку фактично зробили цей актив таким, що не передбачав реальної можливості отримання економічних вигод у найближчій перспективі. Внаслідок цього управлінський персонал позивача мав достатні підстави для уцінки вказаного активу в цілях бухгалтерського обліку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

За приписами ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

В свою чергу, інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність").

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Отже, зміст інвестиційного договору складають взаємні права та обов'язки учасників інвестиційної діяльності, спрямовані на реалізацію інвестицій з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту.

19.12.2001р. між українсько-австрійським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Термінал Карпати, м. Чоп та Акціонерним товариством «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» (Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден, м. Герізау, 9100, вул. Бангофштрассе, 6, код компанії СНЕ-101.320.264) було укладено договір №152/01 про спільну інвестиційну діяльність.

За даним договором сторони взяли зобов'язання, які полягають в об'єднанні майна та зусиль з метою спільної діяльності щодо подальшої експлуатації реконструйованих (збудованих) і обладнаних за рахунок коштів учасників критого перевантажувального комплексу по залізничній станції «Батьово» Львівської залізниці з метою його подальшої експлуатації.

Договором врегульовано відносини щодо внесків сторін, порядок ведення спільних справ, відшкодування витрат та розподілу прибутку тощо, тобто встановлюють зобов'язання, які є характерні та притаманні для такого виду договору як сумісна діяльність. Станом на час укладення Договору правовідносини за договором про сумісну діяльність врегульовувались главою 38 ЦК УРСР, статтею 430 якої зміст договору про сумісну визначався як зобов'язання сторін сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Можливість здійснення іноземної інвестиції на підставі договорів із суб'єктами господарської діяльності України без створення юридичної особи Законом України "Про режим іноземного інвестування" від 19.03.1996 року, № 93/96-ВР віднесено до однієї із форм здійснення іноземних інвестицій.

На виконання умов даного договору (п.5.2.2) позивачем через третіх осіб було здійснено поставку на адресу українського учасника обладнання, будівельних матеріалів (стальних конструкцій та будівельних матеріалів) для будівництва терміналу на станції Батьово. Виконання третьою стороною своїх зобовязань по поставці стальних конструкцій та обладнання для будівництва терміналу підтверджено Протоколом приймання до Договору про спільну інвестиційну діяльність, який підписаний керівниками сторін договору №152/01. Разом з тим, такий документ не містить в собі інформації про дату його складання та печаток сторін договору. Разом з тим, враховуючи в сукупності відомості, що містяться в матеріалах справи, суд констатує, що позивачем доведено факт виконання «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» своїх зобовязань за Договором №152/01.

Укладаючи договір про спільну діяльність, сторони визначають обов'язок кожної з них щодо внесків, необхідних для досягнення мети сумісної діяльності. Відповідно до ст. 432 ЦК УРСР усі ці внески набувають статусу не спільної сумісної, а спільної їх власності з визначенням часток (долі). Спільну часткову власність складають не тільки внески, але й майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно з частиною другою статті 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Статтею 1133 ЦК України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

За приписами частини першої статті 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Позивачем подано суду докази про те, що 24.11.08 р. компаніями «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» та «SOTRA HOLDING AG» прийнято рішення про проведення реорганізації, а саме, укладено договір про приєднання «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» до «SOTRA HOLDING AG» згідно з передавальним балансом станом на 30.06.08 р. За наслідками проведеної процедури реорганізації реєстрація «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» у торговельному реєстрі кантону Аппенцель-Ауссерроден була припинена 04.12.2008р., про що було здійснено офіційну публікацію 10.12.2008 р.

Умовами Договору про приєднання від 24.11.2008р. сторони узгодили, що «SOTRA HOLDING AG» приймає від товариства-продавця внаслідок Приєднання у відповідності до вимог ст. 12 і наступних статей Закону про обєднання товариств все майно товариства з усіма активами та пасивами на основі досягнутого та перевіреного обєднавчого балансу станом на 30.06.2008р.

З огляду на це позивач, вважаючи себе правонаступником всіх та прав та обовязків «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG», звернувся до суду з вимогою про визнання за «SOTRA HOLDING AG» права власності на частку у спільному майні у розмірі 60%, яке утворилось в межах дії Договору про спільну інвестиційну діяльність. При цьому, в обгрунтування передачі йому від ліквідованого учасника «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» прав в межах Договору №152/01 зазначає про те, що відповідні інвестиційні вкладення іноземного учасника в межах Договору №152/01 на момент його ліквідації були скориговані компанією у звязку з тим, що за чотири з половиною роки експлуатації об'єкта і через майже шість з половиною років після початку інвестиційного проекту позивач (його правопопередник) не отримав жодної копійки економічної вигоди (дивідендів) від його функціонування, спроби усно домовитися у березні 2011 року про продаж частки позивача відповідачу успіху не мали, а довгостроковий характер договору про спільну інвестиційну діяльність, необхідність консенсусу при вирішенні питань коригування договірних умов та встановлені українським законодавством обмеження на можливість його розірвання в односторонньому порядку фактично зробили цей актив таким, що не передбачав реальної можливості отримання економічних вигод у найближчій перспективі. Внаслідок цього управлінський персонал позивача мав достатні підстави для уцінки вказаного активу в цілях бухгалтерського обліку.

Відтак, в даних обєднавчого балансу станом на 30.06.2008р. було відображено здійснення інвестицій у розмірі тільки 23712швейц.франків, замість 3.734.030,79дол. США, що за твердженням позивача, є повною вартістю внесених іноземним учасником інвестицій.

Однак, дані твердження не можуть бути взяті судом до уваги з огляду на те, що не відповідають вимогам Федеральних Законів Швейцарської конфедерації та вимогам чинного законодавства України та полягають у наступному.

Як вбачається з п.2 невід'ємною частиною Договору про приєднання є перевірений баланс товариства, яке приєднується (тобто СВТ) станом на 30.06.2008р. позивач не набув жодних прав на нерухоме майно в результаті приєднання «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG», оскільки згідно п.2 невід'ємною частиною Договору про приєднання є перевірений баланс товариства, яке приєднується станом на 30.06.2008р. Позивач приймав все майно приєднуваного товариства, включаючи пасиви. Зазначений перевірений баланс «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» від 30.06.2008р. базується на інвентаризаційній оцінці і підтверджує, що на момент приєднання СВТ мало наступні балансові показники (п.3 Договору приєднання): активи 3051,270 швейцарських франків; пасиви 5.794.185 швейцарських франків; власний капітал - 2.742.915 швейцарських франків; тобто балансові збитки СТВ станом на день приєднання складали - 4 742 915 швейцарських франків. Відтак, «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» на момент приєднання було неплатоспроможним, що зазначено в п.5 Договору приєднання. Там же зазначено, що кредитор відступив своє першочергове право вимоги іншим кредиторам відносно своїх вимог в розмірі 4 млн. швейцарських франків. Першочергові вимоги покривають підсумкові збитки та половину акціонерного капіталу приєднуваного товариства. Вказане було підтверджено адміністративній раді тимчасово назначений експерт-ревізор.

«SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» на момент приєднання було неплатоспроможним, що зазначено в п.5 Договору приєднання. Там же зазначено, що кредитор відступив своє першочергове право вимоги іншим кредиторам відносно своїх вимог в розмірі 4 млн. швейцарських франків. Першочергові вимоги покривають підсумкові збитки та половину акціонерного капіталу приєднуваного товариства. Вказане було підтверджено адміністративній раді тимчасово назначений експерт-ревізор.

Згідно п. 7 Договору приєднання тимчасово призначений експерт-ревізор, представив адміністративній раді відповідний ревізійний звіт.

Згідно Балансу злиття станом на 30.06.2008р. в структурі активів «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» не значились необоротні активи у вигляді інвестицій за Договором №152/01. Більше того, загальний розмір інвестицій, які згадуються в балансі «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» на момент приєднання складає 23 712 швейцарських франків, що не стосується та не може стосуватись спірного нерухомого майна або Договору №152/01. Ідентифікація характеру таких інвестицій в балансі не наведена.

Проте, як із змісту Договору про злиття, так і відповідно до ст. ст.14, 15 Федерального Закону Щвейцарської конфедерації «Про злиття, поділ, перетворення та передачу майна» вбачається, що до позивача перейшли активи СВТ тільки в обсязі визначеному в балансі. Такий баланс підлягав перевірці та ґрунтувався на інвентаризаційній оцінці (п.3 Договору приєднання). На будь-які інші активи, які не обліковувались в СВТ на момент приєднання не перейди до позивача і не могли перейти в силу зазначених норм та положень як договору так і швейцарського законодавства.

Бухгалтерська звітність в Швейцарській конфедерації врегульована двома законодавчими актами: Кодекс зобов'язань і Керівництво з аудиту.

Відповідно до ст.957 Кодексу зобов'язань особливої частини Цивільного кодексу Швейцарської конфедерації (далі - Кодекс) бухгалтерська документація є основою для формування та подання фінансової звітності. Фінансова звітність містить дані щодо ділових операцій та фінансовий стан, які потрібні для того, щоб показати дохід, фінансові операції, валовий дохід компанії (фінансове становище).

Бухгалтерський баланс та баланс прибутку та збитків (розрахунок поступлень та витрат) мають бути розраховані та подані в текстовій формі. В річній звітності відображаються показники і за минулий рік (п. „б ст.958 Кодексу).

Після затвердження річного звіту компетентним органом, звіт та висновок аудитора публікуються в Швейцарському офіційному торговому бюлетені.

Згідно п.б ст.958 Кодексу звітність та бухгалтерські записи повинні зберігатися 10 років, з кінця фінансового року.

Згідно ст. 959 Кодексу балансовий звіт має мітити активи та фінансове положення суб'єкта господарювання на звітну дату та поділені на активи та пасиви. Серед активів має бути показаний коефіцієнт ліквідності виходячи та включаючи наступні пункти: оборотний капітал; готівкові кошти та еквіваленти та оборотний капітал акцій по ціні біржі; дебіторська заборгованість; поточна дебіторська заборгованість; інвентар; виставлені в рахунку фактурі послуги; накопичений дохід; відкладені витрати.

Натомість, аналіз навіть поданих документів підтверджує той факт, що СВТ будь-яких прав на спірне майно на момент його приєднання до позивача не мало. Такі права навіть не обліковувались в балансі СВТ станом на момент реорганізації останнього.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем у встановленому порядку належними та допустимими доказами не доведено факту правонаступництва прав і обовязків СВТ за договором №152/01.

Окрім того, позивачем подано суду докази щодо проведення сторонами спільної інвестиційної діяльності за Договором №152/01, з яких вбачається, що згідно протоколів Правління спільної інвестиційної діяльності №2 від 03.03.2006р. та №5 від 12.03.2007р. діяльність субєкта спільної діяльності була прибутковою та розподілялась між учасниками у розмірах часток, що визначені Договором №152/01, що також спростовує доводи позивача про неліквідність інвестицій та їх уцінення «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG» на момент своєї ліквідації.

Поряд з тим, звертаючись до суду з позовними вимогами до відповідача про визнання за ним речових прав на нерухоме майно, позивач, вважає, що Договір №152/01 є чинним, таким що породжує для відповідача та позивача (як правонаступника «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG») відповідні зобов'язання. Проте такі доводи позивача є помилковими, не відповідають дійсності, а також не ґрунтуються на положеннях законодавства та самого Договору №152/01 і не можуть бути взяті судом до уваги з огляду на таке.

Матеріалами підтверджується укладення 18.12.2001р. сторонами Договору про спільну інвестиційну діяльність, на підставі якого між ними виникли взаємні права та обов'язки. Сторонами узгоджено, що до правовідносин сторін Договору №152/01, в частині не врегульованій ним, застосовується українське законодавство (п.10.1).

На час укладання договору діяв ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) і враховуючи правову природу договору, взаємовідносини сторін за цим договором на час його укладання і до 01.01.2004 р. регулювались, крім умов договору, главою 38 (сумісна діяльність) цього Кодексу. Починаючи з 01.01.2004 р. набув чинності новий ЦК України і в силу його Прикінцевих та Перехідних положень до цивільних відносини сторін, які виникли або продовжували існувати після набрання цим Кодексом чинності слід застосовувати положення цього Кодексу, в тому числі глави 77 (спільна діяльність).

Таким чином, до правовідносин сторін договору, які існували після 01.01.2004р. слід застосовувати відповідні положення ЦК України та ГК України у відповідних редакціях, які регулюють питання щодо договору простого товариства.

Згідно п.8.1 Договору №152/01 останній набрав чинності з 10.06.2002р. після його державної реєстрації строком на 50 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону.

Згідно з ч.1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі смерті фізичної особи-учасника або ліквідації юридичної особи - учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками).

Умовами Договору №152/01 учасниками було узгоджено, що при реорганізації або ліквідації одного із учасників Договору іншій стороні гарантується першочергове право придбання обєктів спільної діяльності. Таким чином, факт припинення як юридичної особи одного з учасників Договору №152/01 зумовлює відповідні правові наслідки, які мають безумовний та безальтернативний характер.

Відповідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно частини 1 статті 59 ГК України припинення діяльності суб'єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб'єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбаченим цим Кодексом, - за рішенням суду.

«SVT Sojuzvneshtrans Holding AG», як юридична особа, було припинено 04.12.2008р. шляхом приєднання (тобто, ліквідовано), що підтверджується виписками з торгового реєстру кантону Аппенцель-Ауссерроден. Вказаний факт визнається самим позивачем в даній справі та підтверджений належними і допустимими доказами. Згідно ст.22 Федерального Закону Швейцарської конфедерації «Про злиття, поділ, перетворення та передачу майна» злиття набирає чинності з моменту державної реєстрації в торговельному реєстрі. Вказана норма підлягає застосуванню відповідно до положень ст. 25 Закону України "Про міжнародне приватне право" як особистий закон юридичної особи за її місцезнаходженням.

Разом з тим, умови Договору не містять в собі положень щодо збереження умов Договору щодо правонаступників такої сторони, або заміщення учасника Договору №152/01 його правонаступником. Тобто, вказане підтверджує відсутність будь-яких механізмів чи умов щодо заміщення учасників їх правонаступниками, а також врегульовує питання щодо результатів спільної діяльності.

Згідно ст. 1 ГПК України позивач самостійно визначає підстави позову та предмет своїх вимог. Позивач в цій справі заявив вимоги, що є предметом судового дослідження та вирішення на підставі Договору №152/01, як його сторона в порядку заміщення учасника «SVT Sojuzvneshtrans Holding AG») в зв'язку з його приєднанням як юридичної особи. Тому позовні вимоги через припинення Договору №152/01 та з підстав обраних позивачем є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Згідно ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що повивачем належними та допустимими доказами обґрунтованості заявлених позовних вимог не доведено, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено 31.12.2015р.

Головуючий суддя Ремецькі О.Ф.

Суддя Кривка В.П.

Суддя Журавчак Л.С.