РІШЕННЯ

"09" грудня 2015 р.Справа № 921/1066/15-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув справу

за позовом Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" ОСОБА_1, вул. Подільська, 63, с. Підгороднє, Тернопільська область, 47737

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник", вул. М.Кривоноса, 2-б, м. Тернопіль, 46010

про зобов'язання ТОВ "Домобудівник" провести інвентаризацію активів і зобов'язання скласти передавальний акт.

У відповідності до п.7 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, технічна фіксація (звукозапис) не здійснювалась за відсутності представників сторін.

Суть справи: За результатами розгляду заявленого ОСОБА_1 позову до ТОВ "Домобудівник" про зобов'язання останнього провести інвентаризацію активів та оформити передавальний акт, господарський суд Тернопільської області визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви і, як наслідок, відповідною ухвалою порушив провадження у справі та призначив її до розгляду.

Заявлені вимоги обґрунтовані порушенням господарським товариством вимог чинного законодавства, а саме ст. 107 ЦК України, щодо недотримання порядку припинення юридичної особи за рішенням засновників, шляхом перетворення останньої в ПАТ, яке буде правонаступником всіх прав та обовязків ТОВ"Домобудівник". Наведене, на думку позивача, позбавляє його, як учасника, права вільно розпоряджатися своєю часткою юридичної особи, у звязку з чим просить суд зобовязати ТОВ "Домобудівник" провести інвентаризацію активів та скласти передавальний акт.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою від 22.12.2015р. про забезпечення позову шляхом заборони відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції проводити реєстраційні дії стосовно виникнення, переходу та припинення права власності на належне відповідачу майно.

Мотивуючи заявлену вимогу фізична особа вказує на постійну зміну активів та зобовязань відповідача, а також наявністю в мережі Інтернет оголошень стосовно продажу житлових приміщень останнього.

Підстави вжиття господарським судом заходів до забезпечення позову визначено ст. 66 ГПК, зокрема у випадку, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. При цьому, вичерпний перелік заходів до забезпечення позову наведено в ст. 67 ГПК України, в тому числі шляхом заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

У постанові Пленуму "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 26.12.2011 р. №16 Вищий господарський суд України наголосив на обов'язковості поданні доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову та розяснив, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Однак, долучені на підтвердження даних обставин оголошення (витяги) із всесвітньої мережі Інтернет, не містять інформації, яка б вказувала про реалізацію належного відповідачу майна. Більше того, із вказаного джерела інформації встановити особу, яка опублікувала ці повідомлення не видається за можливе. А відтак, вище наведені твердження розцінюється судом лише як припущення заявника, які не можуть вважатись належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України. Крім цього, матеріали справи не містять жодних відомостей про зміну зобовязань чи активів відповідача. Водночас, суд зважає на те, що заявлена вимога жодним чином не пов'язана із предметом позову

З наведеного в сукупності, суд не вбачає підстав для забезпечення позову по даній справі, а відтак у задоволенні заяви ОСОБА_1 з даного приводу відмовляє.

В ході вирішення спору, з викладених у відповідній ухвалі підстав, розгляд справи було відкладено до 09.12.2015р. Проте, участі своїх повноважних представників в судових засіданнях сторони не забезпечили, причин неявки не повідомили, витребуваних документів не подали, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в порядку ст.64, 87 ГПК України та п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р.

В той же час, явка учасників судового процесу не визнавалась судом обовязковою. Таким чином, питання щодо своєї участі у судовому засіданні сторони вправі були вирішувати на власний розсуд. В свою чергу, невиконання учасниками спору покладених на них процесуальним законодавством обов'язків, як і не бажання останніх реалізувати в повному обсязі свої процесуальні права не можуть слугувати перешкодою для вирішення спору по суті. З наведеного, справа розглядається за правилами ст.75 ГПК України, за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши представлені докази в їх сукупності та дослідивши норми чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів, в силу приписів п.4 ст. 12 ГПК України, підвідомчі господарським судам.

Під корпоративними відносинами, за вказівками ч.3 ст.167 ГК України, маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав, під якими розуміються права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно 3 розділу долученого до позовної зави Статуту ТОВ "Домобудівник" затвердженого загальними зборами, які оформлені протоколом №09/10/15 від 09.10.2015р., ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий 04.11.1998р. Тернопільським УМВСУ в Тернопільській області) є учасником товариства та спроможний брати участь у виконанні завдань останнього.

З наведеного суд констатує, що правовідносини які склались між учасниками спору виникли із правовідносин між господарським товариством та його учасником, а відтак, з огляду на суб'єктний склад сторін, підлягають судовому розгляду за правилами господарського судочинства.

В свою чергу, при вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24.10.2008 р. № 13).

Також, у вирішенні спорів, що виникають з корпоративних відносин, слід з'ясовувати чи були порушені корпоративні права позивача , внаслідок недотримання товариством норм законодавства або вимог установчих документів (п. 2.2 рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 28.12.2007 р. № 04-5/14).

За наслідками проведених 09.06.2015р. загальних зборів відповідача, прийнято рішення про припинення діяльності ТОВ "Домобудівник" шляхом його перетворення у публічне акціонерне товариство та створено ліквідаційну комісію з реорганізації останнього. Факт перебування товариства в стані припинення за рішенням засновників також підтверджується протоколом товариства від 09.06.2015р. та відомостями із Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21350496 від 26.10.2015р.

Крім цього, прийнятим актом встановлено трьохмісячний строк для предявлення вимог кредиторів та гарантовано учасникам ТОВ, що володіють часткою в Статуті останнього право на обмін їх часток на пропорційну кількість у новоствореному ПАТ.

З метою реалізації своїх корпоративних прав, позивач звертався до відповідача із вимогою №1-15 від 21.09.2015р. про надання йому інформації стосовно проведення роботи зі складання передавального акту та орієнтовної дати проведення реорганізації відповідача.

Втім, на вказане звернення господарське товариство листом №15/10-27 від 20.10.2015р. повідомило свого учасника, що роботу ліквідаційної комісії не розпочато, у звязку із не проведенням інвентаризації активів та зобовязань юридичної особи.

Таким чином, зважаючи що строк для предявлення вимог кредиторів минув 09.09.2015р., позивач вважає дії ліквідаційної комісії неправомірними та такими, що позбавляють його права стати акціонером - власником цінних паперів АТ. Наведене і стало підставою для звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 110 ЦК України, приписи якої кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 59 ГК України, юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

За вказівками п.4 ст. 105 цього ж кодексу, до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Вказане узгоджується із ухваленим у п. 7 порядку денного протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Домобудівник".

Водночас, в силу приписів ст. 146 названого нормативно-правового акту, контроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється у порядку, встановленому статутом та законом.

При цьому, порядок проведення аудиторських перевірок діяльності та звітності товариства з обмеженою відповідальністю встановлюється статутом товариства і законом та може бути проведено на вимогу будь-кого з учасників.

В розумінні даної норми чинного законодавства, інвентаризація активів і зобов'язань господарського товариства можлива за наявності вимоги його учасника. Втім, доказів вчинення необхідних дій, спрямованих на реалізацію свого права позивачем не надано, а судом не здобуто.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. N 15-рп/2002 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

В той же час, у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24.10.2008 р. № 13 вказано на неможливість застосування таких способів захисту прав та законних інтересів осіб, не передбачених чинним законодавством, зокрема, статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України, та не випливають із положень законодавства.

При цьому, встановивши, що предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, суд повинен відмовити в позові.

Пунктом 6 статті 6 ГК України передбачено заборону незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини, а отже, без достатньої правової підстави суд не може примусити відповідача провести інвентаризацію активів і зобов'язати скласти передавальний акт, оскільки це є втручання в його внутрішню господарську діяльність, і, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

З огляду на викладене, суд зазначає, що вимога позивача про зобов'язання відповідача провести інвентаризацію його активів та зобов'язань не стосується реалізації учасником правомочностей щодо його участі в управлінні господарською організацією та, як наслідок, не відповідає передбаченим законодавством способам захисту порушеного права та не випливає із приписів спеціального Закону, який такі відносини регулює.

З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено факту порушення його корпоративних прав і охоронюваних законом інтересів, суд відмовляє в задоволенні заявлених вимог.

Разом з тим, суд враховує, що визначення предмету та підстави позову є виключною прерогативою позивача. Відтак, суд позбавлений можливості самостійно встановити дійсний зміст правовідносин між сторонами та застосувати відповідне законодавство для їх врегулювання поза межами предмету позову.

Також слід зазначити, що за вказівками ст.ст. 33-34 ГПК України обовязок в доведенні обставин на які сторона посилається як підставу своїх вимог покладається на позивача

Судові витрати, у відповідності до ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України, позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 32-34, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 15.12.2015 р.

Суддя О.В. Руденко