ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Справа № 911/1897/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіДроботової Т.Б.,
суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін: позивача: Північук Л.І. - дов. від 27.04.15, відповідача-1: не з'явились, повідомлені належно, відповідача-2: Марченко О.В. - дов. від 12.05.15,

касаційну скаргуПриватного акціонерного товариства "Димерське спецавтопідприємство-1006"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 28.10.15
у справі№911/1897/15 Господарського суду Київської області
за позовомПриватного акціонерного товариства "Димерське спецавтопідприємство-1006"
до1.Вишгородської районної державної адміністрації Київської області 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Скад"
провизнання недійсним договору

Розпорядженням Секретаря другої судової палати Вищого господарського суду України від 23.12.15 для розгляду касаційної скарги у цій справі призначено колегію суддів у складі: Дроботової Т.Б. - головуючого, Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

Приватне акціонерне товариство "Димерське спецавтопідприємство-1006" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Скад" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 23.02.07, укладеного між відповідачами у справі. Позивач вказував на те, що спірна земельна ділянка, яка передавалася в оренду за оспорюваним договором, перебувала в постійному користуванні ВАТ "Димерське спецавтопідприємство-1006", правонаступником якого є позивач, та протиправно була вилучена з користування останнього; що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 01.02.07 №42, котрим було надано відповідачу-2 у користування спірну земельну ділянку та на підставі якого був укладений оспорюваний договір оренди, постановою Господарського суду Господарського суду Київської області від 21.08.07 у справі №А8/166-07 (що набрала законної сили 20.06.12) визнано нечинним. Враховуючи незаконність зазначеного розпорядження райдержадміністрації, позивач вважав недійсним і такий договір.

Відповідачем-2 було подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.07.15 (суддя Кошик А.Ю.) позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,9111 га під розміщення виробничої бази з виготовлення пінобетонних блоків та переробки деревини, кадастровий номер земельної ділянки :20:024:0101, укладений 23.02.07 між Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "СКАД". Господарський суд виходив з того, що оспорюваний договір оренди землі був укладений на підставі незаконного і скасованого розпорядження райдержадміністрації та такий договір не відповідає приписам статті 648 Цивільного кодексу України, статті 15 Закону України "Про оренду землі", пункту 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 №677. Суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.15 (судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А., Тищенко А.В.) рішення господарського суду першої інстанції скасовано. У позові відмовлено. Суд апеляційної інстанції послався на практику Європейського Суду з прав людини та зазначив про неможливість втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном у разі коли порушення були вчинені з боку державного органу. Крім того, апеляційний господарський суд зазначив і про те, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 01.02.07 № 42 "Про передачу в оренду земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "СКАД" під розміщення виробничої бази з виготовлення пінобетонних блоків та переробці деревини" є актом ненормативного характеру, який вичерпав свою дію фактом виконання.

Приватне акціонерне товариство "Димерське спецавтопідприємство-1006" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову у справі, а рішення залишити в силі. Скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції порушені приписи статей 11, 16, 202, 203, 204, 215, 648 Цивільного кодексу України, статей 20, 207 Господарського кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, статті 4 Господарського процесуального кодексу України. Він не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі. Скаржник наголошує на тому, що земельна ділянка, яка передавалася в оренду за оспорюваним договором, була протиправно вилучена з його постійного користування; що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 01.02.07 №42, котрим було надано відповідачу-2 в оренду спірну земельну ділянку та на підставі якого був укладений оспорюваний договір оренди, постановою у адміністративній справі №А8/166-07 (котра набрала законної сили) визнано нечинним. Враховуючи те, що спірний договір був укладений з порушенням земельного законодавства і прав позивача та на підставі незаконного розпорядження райдержадміністрації, то і спірний договір оренди землі підлягає визнанню недійсним.

Від відповідачів відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування господарськими судами норм законодавства, колегія суддів відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено, що 01.02.07 Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області було прийнято розпорядження №42 "Про передачу в оренду земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "СКАД" під розміщення виробничої бази з виготовлення пінобетонних блоків та переробки деревини". Цим розпорядженням було вилучено земельну ділянку площею 0,9111 га, що знаходиться на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту, із землекористування Приватного акціонерного товариства "Димерське спецавтопідприємство-1006" (позивача) та передано її Товариству з обмеженою відповідальністю "СКАД" (відповідачу-2) в оренду термін терміном на 49 років під розміщення виробничої бази з виготовлення пінобетонних блоків та переробки деревини. На підставі вказаного розпорядження 23.02.07 між Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "СКАД" був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки. Суди також установили, що постановою Господарського суду Київської області від 21.08.07 у справі №А8/166-07 (котра 20.06.12 набрала законної сили) було визнано нечинним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 01.02.07 №42 "Про передачу в оренду земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "СКАД" під розміщення виробничої бази з виготовлення пінобетонних блоків та переробки деревини". Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимоги Приватного акціонерного товариства "Димерське спецавтопідприємство-1006" заявлені до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Скад" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 23.02.07, укладеного між відповідачами у справі. Ухвалюючи рішення у справі місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цих вимог. Скасовуючи рішення суду, апеляційний господарський суд визнав позовні вимоги необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні. Проте такі висновки суду апеляційної інстанції визнаються передчасними з огляду на наступне. Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) унормовано, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з приписами статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (стаття 124 цього ж Кодексу у відповідній редакції). У розумінні приписів наведених норм обов'язковою умовою укладення договору оренди земельної ділянки, що перебуває у державній і комунальній власності, є наявність рішення уповноваженого органу про надання земельної ділянки. Як вже зазначалося, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі від 23.02.07, укладений між відповідачами у справі. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За приписами частин 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків. Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Разом з цим, за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі. Тобто, метою апеляційного суду є розгляд справи повторно. В силу приписів статті 105 названого Кодексу за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, у якій мають бути зазначені, зокрема, обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією; доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази; мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів. Проте, ухвалюючи постанову у справі, суд апеляційної інстанції вимог вказаних норм не виконав, не з'ясував усіх необхідних для вирішення спору обставин, з наданням оцінки усім зібраним у справі доказам і доводам сторін. Так, упродовж розгляду спору, позивач наголошував на тому, що спірна земельна ділянка, передана в оренду за оспорюваним договором, перебувала в постійному користуванні ВАТ "Димерське спецавтопідприємство-1006", правонаступником якого є позивач, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 1982 року Б№087231; що ця земля була протиправно вилучена з користування позивача, оскільки він у встановленому законом порядку не відмовлявся від права постійного користування нею. Також позивач вказував на те, що розпорядження райдержадміністрації від 01.02.07, яким було вилучено із користування позивача спірну земельну ділянку, та на підставі якого був укладений оспорюваний договір оренди землі, визнано нечинним постановою Господарського суду Київської області від 21.08.07 у справі №А8/166-07, що набрала законної сили, тобто відповідач незаконно отримав у користування зазначену земельну ділянку. В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-2 наголошував на тому, що він на законних підставах отримав в оренду спірну земельну ділянку; що на частині спірної земельної ділянки знаходиться будівлі і споруди власником яких він є. Крім того, відповідач-2 (до прийняття рішення у справі) наголошував на спливі строку позовної давності. Проте, вказані доводи, як того вимагають приписи статті 43 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції у повному обсязі перевірені не були. Не були досліджені також у повному обсязі і доводи відповідача-1, які наводилися при розгляді спору. У відповідності до приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. У рішенні від 24.06.03 у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". У цій справі Європейський суд дійшов висновку про те, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 "Першого протоколу Конвенції". Тобто визнання недійсними рішення публічного органу та договору, згідно з якими майно отримане у власність від держави, та подальше позбавлення цього права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У вказаній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції". Як вже зазначалося, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції послався на положення вказаної Конвенції. Проте, при цьому, судом не досліджено та не з'ясовано чи був обізнаний відповідач-2 про порушення місцевим органом виконавчої влади визначених законом умов і порядку передачі в оренду спірної земельної ділянки, а відтак чи є відповідач-2 особою, яка, у розумінні наведених приписів, законно набула майно та мирно володіє ним. Отже, суду апеляційної інстанції необхідно дослідити те чи не були допущені порушення земельного законодавства при отриманні в оренду спірної земельної ділянки з боку самого відповідача-2. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. Відтак, постанова у справі підлягає скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду, а касаційна скарга задовольняється частково.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.10.15 у справі №911/1897/15 скасувати. Справу скерувати на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Димерське спецавтопідприємство-1006" задовольнити частково.

Головуючий Т.Дроботова

Судді Т.Гоголь

В.Швець