ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 грудня 2015 р.

Справа № 902/1043/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Стефанів Т. В.,

за участі секретаря судового засідання Незамай Д. Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом : ОСОБА_1,

АДРЕСА_1)

до : дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff",

22800, м. Немирів, вул. Горького, 31, Вінницька область

про стягнення 20 689,93 грн. невиплаченої частки середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні

за участю:

позивач ОСОБА_1, за паспортом;

відповідача: Тапанова Р. А. за довіреністю

ВСТАНОВИВ :

У провадженні господарського суду Вінницької області (суддя Тісецький С. С.) перебувала справа № 902/1043/15 за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", м.Немирів про стягнення 20 689,93 грн. невиплаченої частки середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Зазначена справа № 902/1043/15 є пов'язаною із справою №902/798/14 за заявою Компанії "Nemiroff Holding Limited", м. Київ про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", яка перебуває у провадженні судді Стефанів Т. В.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. зазначена справа передана судді Стефанів Т. В.

Ухвалою від 05.11.2015 р. справу № 902/1043/15 прийнято суддею Стефанів Т. В. до свого провадження з призначенням її до розгляду в судовому засіданні 05.11.2015 р.

В судове засідання 05.11.2015 року з'явився позивач. Відповідач правом участі свого представника в даному судовому засіданні не скористався з невідомих суду причин, з огляду на що розгляд справи було відкладено на 15.12.2015 року.

У судове засідання 15.12.2015 р. з'явився позивач, який позовні вимоги підтримав у повному об'ємі з підстав зазначених у позовній заяві, зокрема посилався на порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, яке полягало у затримці виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки така виплата фактично була здійснена не в момент звільнення (18.06.2014 року), а лише 18.11.2014 року, що відповідно до ст. 117 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а також представник відповідача, який проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві, де зокрема зазначав, про те, що позивач пропустив строки звернення до суду, оскільки таке право у нього виникло з 19.11.2014 року (остаточний розрахунок по виплаті компенсації за невикористану щорічну відпустку здійснено 18.11.2014 року).

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази, заслухавши представників сторін, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, згідно з якою суди (загальної юрисдикції) розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин.

Проте статтею 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону України № 4212 від 22.12.2011 року з наступними змінами та доповненнями) встановлено особливу підвідомчість, підсудність, підстави для порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначеною статтею встановлено, що справи про банкрутство підвідомчі господарським судам і розглядаються ними за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або місцем проживання боржника - фізичної особи.

Відповідно до п.4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

В провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/798/14 про банкрутство Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff».

З огляду на вищезазначене, вказана справа підсудна господарському суду Вінницької області.

Заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані у справу докази, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 працював на Дочірньому підприємстві "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з 01.09.2008 року (наказ №1216-нк від 01.09.2008 року) на посаді інженера з комп'ютерних систем; наказом №1622-нк від 01.12.2009 року був переведений на посаду старшого інженера з комп'ютерних систем.

На підставі наказу № 182 - НК від 17.06.2014 р. позивача було звільнено 18.06.2014 р. з роботи за згодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що підтверджується копією трудової книжки, і не оспорюється сторонами.

Як вбачається з виписки по особовому рахунку за період з 18.11.2014 року по 18.11.2014 року згідно відомості нарахування коштів №31 (заробітня плата та аванси) на карткові рахунки співробітників 12-працівникам, в т.ч. позивачу ОСОБА_1 перераховано компенсацію за несвоєчасно виплачену зарплату (а.с.80-82). Компенсація за невикористану відпустку надійшла на рахунок 18.11.2014 року, що не заперечується сторонами, з її одержання (19.11.2014 р.) має відраховуватись тримісячний термін на звернення до суду.

Однак з позовом щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 22.07.2015 року, тобто з пропуском тримісячного терміну від моменту, коли він дізнався про порушення свого права (день фактичного розрахунку).

Встановлена судом обставина є підставою для відмови в позові з огляду на такі приписи чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Вказане Рішення Конституційного Суду України є обов"язковим до виконання на території України.

Верховний Суд України вказав на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, Верховний Суд України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також наведене у поясненні клопотання позивача про відмову відповідачу у застосуванні строку позовної давності та застосування до позовних вимог ч.2ст.233 КЗпП України, без обмеження будь-яким строком, судом відхиляється з огляду на наступне.

Як стверджується позивачем, 11.07.2014 року останнім було подано позов до Оболонського районного суду м Києва про стягнення компенсації за невикористану відпустку, компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітньої плати та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням (заочннм) Оболонського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року по справі №756/9647/14-ц позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення компенсації за невикористану відпустку, компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітньої плати та відшкодування моральної шкоди задоволено в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Вінницької області у справі № 902/798/14 від 22.07.2014 року порушено провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", 22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, 31, код 30805594.

Також 23.07.2014 р. здійснено офіційне оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет за № 6508 повідомлення про порушення провадження у справі № 902/798/14 про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", Вінницька область, м.Немирів, вул. Горького, буд.31, код ЄДРЮОФОП 30805594 із зазначенням про те, що граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника становить тридцять днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

20.08.2014 року до суду в справі №902/798/14 про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" надійшла кредиторська вимога ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 12 256,34 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.10.2014 року заяву представника відповідача про закриття провадження по справі №756/9647/14-ц задоволено, закрито провадження по справі №756/9647/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення компенсації за невикористану відпустку, компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітньої плати та відшкодування моральної шкоди на підставі ст.205 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права 18.06.2014 року, а саме в день, коли його було звільнено із займаної посади та не було проведене фактичного розрахунку.

Як свідчать матеріали справи, з позивачем ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку при звільненні, а тому останній має право в порядку ст. 117 КЗпП на стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Вказане право на стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні не заперечується і представником відповідача в судовому засіданні.

В той же час, як зазначалось вище, на зазначені правовідносини поширюється строк позовної давності, який позивачем було пропущено.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, днем фактичного розрахунку з позивачем є 18.11.2014 року. Перебіг 3-місячного строку розпочався 19.11.2014 року та закінчився 19.02.2015 року.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача у вказаний період. Більше того, твердження позивача про неможливість останнього звернутись до суду з позовом з огляду на розгляд його заяви у справі про банкрутство та звернення із позовною заявою мало б лише один наслідок відмова у прийнятті позовної заяви в порядку статті 62 ГПК України, та останній набув вказаного права лише після набуття законної сили постанови ВГСУ від 02.06.2015 року, коли цей недолік був усунений , коли суд касаційної інстанції наголосив на тому, що у випадку наявності спору, слід вирішувати у позовному провадженні, оцінюється судом критично, так як позивач не був позбавлений права та можливості звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, вважаючи порушеним своє право з 18.06.2014 року, що б передувало б моменту порушення провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff". Крім того, з 18.11.2014 року позивач мав право на звернення з позовом до суду, це право ніким не обмежувалось, однак останнім цього зроблено не було.

Більше того, як зазначалось вище, ухвалою господарського суду Вінницької області від 22.07.2014 порушено справу № 902/798/14 про банкрутство ДП "Nemiroff" у порядку загальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI, далі - Закон про банкрутство).

23.07.2014 здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про порушення справи про банкрутство відповідача на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України.

Згідно з абз. 8 ст. 1 Закону про банкрутство конкурсними кредиторами визнаються кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; до поточних кредиторів належать кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

У свою чергу положеннями ч. 15 ст. 16 Закону про банкрутство встановлено, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство пред'явлення конкурсними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство; пред'явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим Законом.

Отже, з моменту порушення провадження у справі про банкрутство відповідача розгляд як конкурсних, так і поточних грошових вимог його кредиторів здійснюється виключно у порядку, встановленому спеціальними нормами Закону про банкрутство.

Так, відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону про банкрутство поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Грошові вимоги позивача носять характер поточних, а тому повинні розглядатись в окремому позовному провадженні судом, який розглядає справу про банкрутство.

Суб'єктивне трактування позивачем приписів законодавства та незвернення останнього до суду у встановлений законом строк не є поважною причиною пропущення строку звернення до господарського суду, оскільки, з огляду на ч. 2 ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, яку підтримано в судовому засіданні (а.с.89-91).

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ч. 1 ст. 33 та ч. 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 року рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні, зокрема, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи наведене, з огляду на пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду для задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Оскільки в задоволенні позову судом відмовлено та позивача звільнено від сплати судового збору, судом не вирішується питання щодо розподілу відповідних судових витрат.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-4, 32-34, 36, 43, 82, 84, 85, 87, 115 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 21 грудня 2015 р.

Суддя Стефанів Т.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи.