ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015 року Справа № 904/8253/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванов О.Г. (доповідач),

суддів: Подобєд І.М., Величко Н.Л.

при секретарі судового засідання: Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №30/016-юр від 19.01.2015 р., представник;

від відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність №04-11/33 від 12.01.2015 р., представник;

представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот", м. Дніпродзержинськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.10.2015 року у справі №904/8253/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот", м. Дніпродзержинськ

до відповідача-1: Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області, м. Дніпродзержинськ

відповідача-2: Комунального підприємства "Спортивний комбінат "Прометей", м. Дніпродзержинськ

про визнання недійсним пункту 3.7. договору оренди нерухомого майна від 12.09.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулось Публічне акціонерне товариство „Дніпроазот про визнання недійсним пункту 3.7. Договору від 12.09.2014 року оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська, укладеного між ПАТ „Дніпроазот, Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради, та КП „Спортивний комбінат «Прометей».

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.10.2015 року (суддя Мельниченко І.Ф.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що при визначенні відповідальності у вигляді пені за невиконання або неналежне виконання зобовязань за спірним договором, сторони дійшли згоди щодо її розміру та порядку нарахування, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду Дніпропетровської області Публічне акціонерне товариство "Дніпроазот" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом не в повній мірі з'ясовано істотні обставини справи, зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, та допустив порушення і невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Зазначає, що в порушення вимог ст.ст. 216, 217, 230, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 546, 549, Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР, пункт 3.7. Договору передбачає, що пеня не «нараховується», а «стягується до бюджету», а також передбачає, що пеня обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки НБУ «на дату нарахування пені», а не у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, «що діяла у період, за який сплачується пеня».

Вважає, що день належного виконання зобов'язання не є днем його прострочення, оскільки суб'єкт господарських відносин шляхом вчинення активних дій, проведених належним чином, припиняє таке зобов'язання. У звязку з чим, судом не дано оцінку доводам позивача про те, що включення дня, у якому боржником фактично сплачено суму заборгованості, до періоду часу, за який здійснюється стягнення пені, суперечить вимогам Цивільного кодексу України.

Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що в березні 2015 року договір було розірвано, що є підставою для припинення провадження у справі.

Представник Відповідача 1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Відповідача 2, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, відзив на апеляційну скаргу не надав.

Враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника Відповідача 2 за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні 16.12.2015 року Дніпропетровським апеляційним господарським

судом була оголошена вступну та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

12.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством „Дніпроазот (орендар), Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради (орендодавець) та Комунальним підприємством „Спортивний комбінат „Прометей (балансоутримувач) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська.

Згідно п. 1.1. вище зазначеного Договору, орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування комунальне нерухоме майно: нежитлове приміщення площею 1 848, 88 м2, розташоване за адресою: пр. Аношкіна, 109, що перебуває на балансі КП „Спортивний комбінат „Прометей, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить 6 539 439 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі від 12.09.2014 року другий відповідач передав позивачу нежитлові приміщення, які є предметом спірного договору, в тимчасове користування (а.с. 18).

В п. 3.6. Договору, сторонами встановлено, що орендна плата перераховується до міського бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30%, відповідно:

1) не пізніше останнього дня місяця за який здійснюється нарахування. В разі відсутності індексу інфляції за розрахунковий місяць перерахування здійснюється в сумі орендної плати, визначеної в попередньому місяці (перший місяць оренди в сумі орендної плати визначеною за результатами конкурсу) та до 20 числа місяця наступного за розрахунковим перераховується скоригована частина суми орендної плати визначена з урахуванням офіційно опублікованого індексу інфляції за розрахунковий місць.

2) сума заборгованості по орендній платі, яка виникла на перше число місяця слідуючого за розрахунковим підлягає коригуванню на індекс інфляції.

В п. 3.7. Договору сторонами встановлена відповідальність за несвоєчасне внесення орендної плати у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Зазначений договір підписаний уповноваженими особами, та скріплений печатками.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірним пунктом Договору, передбачена відповідальність за несвоєчасність розрахунків у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка не нараховується, а стягується до бюджету. Неправомірним позивач вважає і те, що при розрахунку суми пені враховується розмір подвійної облікової ставки на дату нарахування пені, а не за період, в який нараховується пеня.

Предметом розгляду у даній справі є відповідність вказаного п. 3.7. Договору вимогам чинного законодавства.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до розяснень, що містяться в Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів ) недійсними загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п.2.1.).

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що п. 3.7. Договору оренди нерухомого майна від 12.09.2014 року не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України).

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР (надалі - «Закон № 543/96-ВР») платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ч. 1 ст. З Закону № 543/96-ВР).

Отже, законодавча конструкція даної правової норми наступна:

- розмір пені встановлюється за згодою сторін;

- встановлений за згодою сторін розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, подвійна облікова ставка Національного банку України на дату нарахування пені, може бути як більше, так і менше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У звязку з чим, розмір пені, встановлений у п. 3.7. Договору, обчислений виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені, може бути як більше, так і менше розміру пені, обчисленої з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, п. 3.7. Договору оренди нерухомого майна від 12.09.2014 року в цій частині не суперечить Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР, оскільки якщо розмір пені, обчислений відповідно до п. 3.7. Договору виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені, буде більше розміру пені, обчисленої з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, то розмір пені, що підлягає стягненню, має бути обмежений відповідно до ч. 1 ст. З Закону № 543/96-ВР.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що включення п. 3.7. Договору оренди нерухомого майна від 12.09.2014 року дня, у якому боржником фактично сплачено суму заборгованості, до періоду часу за який здійснюється стягнення пені, суперечить вимогам Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином

Тобто, Цивільним кодексом України період прострочення характеризується пасивною поведінкою суб'єкта господарських відносин, протягом якого він не вчиняє дій, спрямованих на реалізацію визначеного умовами укладеного між сторонами правочину змісту зобов'язання.

У звязку з чим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що за умови, якщо інше не встановлено законом чи договором, день належного виконання зобов'язання не є днем його прострочення, оскільки суб'єкт господарських відносин шляхом вчинення активних дій, проведених належним чином, припиняє таке зобов'язання.

Зазначена позиція підтверджується пунктом 1.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, в якому зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

В той же час, статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обовязковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Жоден з актів цивільного чи господарського законодавства не містить прямої заборони включення дня, у якому боржником фактично сплачено суму заборгованості, до періоду часу за який здійснюється стягнення пені.

Отже сторони, керуючись закріпленим статтями 6 та 627 ЦК України принципом свободи договору, самостійно врегулювати свої відносини при визначенні відповідальності у вигляді пені за невиконання або неналежне виконання зобовязань за спірним договором, а саме дійшли згоди щодо її розміру та порядку нарахування (у період прострочення включили день фактичної оплати), що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами додержано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, господарський суд прийшов обґрунтованого висновку про те, що зміст пункту 3.7. спірного Договору відповідає вимогам чинного законодавства, в звязку з чим у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Посилання першого відповідача на розірвання договору, та його думка про те, що вказані обставини є підставою для припинення провадження у даній справі, не заслуговують на увагу, зважаючи на те, що розірвання договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє права сторони, на звернення до суду з позовом, про визнання такого договору, або його частини, недійсними (абз. 9 п. 2.6. Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів ) недійсними).

Таким чином, розглядаючи справу, господарський суд першої інстанції всебічно, повно і обєктивно встановив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 103 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот", м. Дніпродзержинськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.10.2015 року у справі № 904/8253/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 21.12.2015 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Н.Л. Величко

Суддя І.М. Подобєд