ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р. Справа № 914/2686/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний

комплекс-Галичина №32/15-311 від 15.10.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 28.09.2015 р.

у справі № 914/2686/15

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Укртранснафта, м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс-

Галичина, м. Дрогобич

про стягнення 991 587, 95грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність №59 від 26.05.2015 року)

від відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.10.2015 року у справі № 914/2686/15 (суддя Манюк П.Т.) позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс - Галичина на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства Укртранснафта суму у розмірі 1 011 419,71 грн. з них: 581 917,81 грн. пені, 69 830,14 грн. 3% річних, 339 840,00 грн. інфляційних втрат та 19 831,76 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач у встановлені строки належним чином не виконав зобовязання за Договором № 23-00/15-14-ЕР від 20.03.2014 року про купівлю-продаж палива дизельного підвищеної якості марки В виду ІІ, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої згідно укладеного між сторонами Договору нараховані інфляційні втрати, пеня та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Публічне акціонерне товариство Нафтопереробний комплекс-Галичина оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою вих. №32/15-311 від 15.10.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 28.09.2015 року у справі № 914/2686/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 акціонерному товариству Укртранснафта у задоволенні позову повністю та покласти судові витрати на позивача, оскільки вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте за неповного зясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги телеграму від 28.09.2015р., у якій відповідач просив відкласти розгляд справи та зобовязати позивача провести з відповідачем взаємозвірку розрахунків.

При цьому, скаржник зазначає, що місцевим господарським судом необґрунтовано відмовлено у зменшенні розміру штрафних санкцій.

Скориставшись своїм правом, Публічне акціонерне товариство Укртранснафта подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та вважає рішення господарського суду Львівської області від 28.09.2015 року законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.10.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 30.11.2015 року. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 14.12.2015 року

В дане судове засідання прибув представник позивача, проте, відповідач явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2015р.

Враховуючи ту обставину, що відповідач належним чином був повідомлений про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2015р. у справі № 914/2686/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс-Галичина без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 20 березня 2014 року року між ОСОБА_2 акціонерним товариством Укртранснафта (Продавець) та Відкритим акціонерним товариством Нафтопереробний комплекс Галичина (назву змінено на Публічне акціонерне товариство Нафтопереробний комплекс Галичина) (Покупець) укладено Договір № 23-00/15-14-ЕР купівлі-продажу палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4810:2007) (надалі Договір) (а.с. 15-18), відповідно до умов якого Продавець продає, а Покупець купує паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4840:2007), виробництва ОСОБА_2 акціонерного товариства Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія Укртранснафта, що є власністю Продавця (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна палива дизельного, що поставляється за даним Договором, становить 11 800,00 грн./тонну, в т.ч. ПДВ (20%): 1 966,67 грн.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що загальна вартість договору становить 42 480 000,00 грн., в т.ч. ПДВ (20%): 7 080 000,00 грн.

Згідно з п. 3.2. Договору передача палива дизельного здійснюється шляхом підписання ОСОБА_4 приймання-передачі палива дизельного, при умові виконання ОСОБА_4 вимог п. 3.3. розділу 3 та п. 4.2.3. розділу 4 даного Договору. Право власності від Продавця до ОСОБА_4 переходить з моменту підписання Продавцем і ОСОБА_4 приймання-передачі палива дизельного, який повинен бути також підписаний (погоджений) ПАТ «Укртатнафта», як юридичною особою, якій належать резервуари, в яких знаходиться паливо дизельне.

У відповідності до п. 5.2. Договору Покупець здійснює оплату за паливо дизельне впродовж 90 банківських днів з моменту укладення даного Договору.

У випадку прострочення ОСОБА_4 термінів перерахування грошових коштів за паливо дизельне, відповідно до п. 5.2. розділу 5 даного Договору, Продавець має право стягнути з ОСОБА_4 пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаної частини зобовязання за кожний календарний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (п. 6.1. Договору).

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє 12 місяців з моменту укладення.

Вищевказаний Договір укладено в письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками юридичних осіб, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України, ст. 181 ГК України.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов Договору, Публічне акціонерне товариство Укртранснафта (Продавець) передало, а Публічне акціонерне товариство Нафтопереробний комплекс Галичина (Покупець) отримало 3 600,00 тонн палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4810:2007) на загальну суму 42 480 000,00 грн., що підтверджується належним чином оформленим, підписаним та скріпленим печатками сторін ОСОБА_4 № 1 приймання-передачі від 21.03.2014 року (а.с. 19).

Поряд з цим встановлено, що відповідач не здійснив оплату за паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4810:2007) у встановлені договором строки. Проте, станом на час розгляду справи в суді, заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, що підтверджується документальними доказами у справі (банківська виписка від 21.08.2014 року, а.с. 20-21) та поясненнями представника відповідача у судовому засіданні.

Разом з тим, враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язаннь, в частині здійснення розрахунків за отримане паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4810:2007), у встановлені договором строки, позивачу завдані збитки у вигляді втрат за рахунок інфляції, пені та 3% річних.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача пеню в розмірі 581 917,81 грн., 3% річних в розмірі 69 830,14 грн. та інфляційних втрат в розмірі 339 840,00 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 69 830,14 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції.

Крім цього, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 339 840,00 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 6.1. Договору передбачено, що у випадку прострочення ОСОБА_4 термінів перерахування грошових коштів за паливо дизельне, відповідно до п. 5.2. розділу 5 даного Договору, Продавець має право стягнути з ОСОБА_4 пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаної частини зобовязання за кожний календарний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, визначений в договорі розмір пені, не може перевищувати той розмір, який визначений законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування позивачем відповідачу пені, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 581 917,81 грн.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що місцевим господарським судом необгрунтовано відмовлено у зменшенні розміру штрафних санкцій, колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки відповідачем не наведено виняткових обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру суми штрафних санкцій в розумінні статті 83 ГПК України.

У апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що ухвалюючи судове рішення Господарський суд Львівської області безпідставно відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Перевіривши ці доводи апеляційної скарги встановлено, що доказів, які унеможливлюють явку представника відповідача у судове засідання місцевого господарського суду не долучено до клопотання про відкладення розгляду справи (вхідний номер канцелярії господарського суду Львівської області № 41411/15 від 28.09.2015р., а.с. 37).

При цьому, слід зазначити, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити юридична особа. Більше того, відповідач явки уповноваженого представника у судові засідання господарського суду Львівської області не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи в місцевому господарському суді, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 4) та ухвалами господарського суду Львівської області від 05.08.2015 року (а.с. 2-3), від 25.08.2015 року (а.с 30-31), від 14.09.2015 року (а.с. 35-36).

Відтак, на підставі ст. 22 та ст. 75 ГПК України судом першої інстанції обґрунтовано та правомірно було розглянуто справу за наявними в ній матеріалами. А тому, доводи апеляційної скарги в цій частині є голослівними та спростованими матеріалами справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги телеграму від 28.09.2015р., у якій відповідач просив зобовязати позивача провести з відповідачем взаємозвірку розрахунків, колегія суддів вважає такі необгрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження своїх доводів. Крім того, акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом, що свідчить про наявність господарського зобов'язання між сторонами спору, а також акт звірки взаєморозрахунків не можна вважати документом, що підтверджує наявність зобов'язання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам до первинних документів.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 30.10.2015р. та від 30.11.2015р. скаржника зобов'язано надати суду докази зарахування судового збору за подання апеляційної скарги до спеціального фонду Державного бюджету України. Проте, скаржник вимог ухвали Львівського апеляційного господарського суду не виконав. Тому, колегія суддів вважає за необхідне покласти на скаржника судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області в апеляційному порядку, оскільки скаржником не подано суду належних та допустимих доказів сплати судового збору щодо зарахування останнього до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2015 року у справі № 914/2686/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина №32/15-311 від 15.10.2015 року без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку покласти на скаржника та стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина (82100, м. Дрогобич Львівської області, вул. Бориславська, 82, ) у спеціальний фонд Державного бюджету України 21 814,94 грн. (двадцять одну тисячу вісімсот чотирнадцять гривень 94 коп.) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

3. Господарському суду Львівської області видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 18.12.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.