РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Справа № 902/1195/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 акціонерне товариство "Вінницяобленерго" на рішення господарського суду Вінницької області від 20 листопада 2015 року у справі № 902/1195/15 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго"

до відповідача ОСОБА_4 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійним та скасування рішення адміністративної колегії від 26.06.2015р. № 44-рш.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 акціонерне товариство «Вінницяобленерго» (надалі Прокурор) звернулося в господарський суд Вінницької області з позовом (том 1, а.с. 3-8) до ОСОБА_4 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (надалі - Відповідач) про визнання недійсним та скасування рішення (пункти 2 та 3) адміністративної колегії ОСОБА_4 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26 червня 2015 року № 44-рш в справі № 05-26.20.2/12-15 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Позивачем.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року (том 1, а.с. 52-58), з підстав зазначених в даному рішенні, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (том 2, 68-72) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року по даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач, як на підставу скасування рішення суду, посилається на те, що судом першої інстанції не було перевірено правильності визначення Відповідачем монопольного становища Позивача на ринках постачання електричної енергії місцевими мережами у територіальних межах Вінницької області згідно «Методики визначення монопольного (домінуючого) становища субєктів господарювання та ринку». Також, апелянт зазначає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що складання акту та вимога про відшкодування збитків, це дії Позивача, за регульованими умовами господарського договору та вимогами чинного законодавства, які, фактично, не потягли за собою певні негативні наслідки для Споживачів, і не є порушеннями пункту 2 статті 50, частини статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Ухвалою апеляційного господарського суду від 6 листопада 2015 року, апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16 грудня 2015 року об 15 годині 30 хвилин (том 2, а.с. 67).

Відповідач, подав відзив на апеляційну скаргу (том 2, а.с. 77-84) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні від 16 грудня 2015 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду і прийняти нове, котрим задоволити позовні вимоги Позивача.

В судовому засіданні від 16 грудня 2015 року Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги Позивача, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Позивача і залишити без змін рішення місцевого господарського суду.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Позивача слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року по справі № 902/1195/15 слід залишити без змін. При цьому колегія суду виходила з такого.

Згідно з розпорядженням адміністративної колегії Відповідача від 18 лютого 2015 року № 12-рк розпочато розгляд справи № 05-26.20.2/12-15 проти Позивача за ознаками порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 2 статті 50, частини 1 статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» - зловживання монопольним становищем на ринку постачання електричної енергії за регульованим тарифом у територіальних межах Вінницької області (в межах електричних мереж, що перебували у власності чи користуванні Позивача) шляхом вчинення дій, які могли б призвести до ущемлення інтересів споживача, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Рішенням адміністративної колегії ОСОБА_4 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26 червня 2015 року № 44-рш у справі № 05-26.20.2/12-15 вирішено (том 1, а.с. 12-17):

«1. Визнати, що Позивач протягом 2013-2014 років та січня-травня 2015 років займало монопольне становище на ринках постачання електроенергії за регульованим тарифом та передачі електроенергії місцевими (локальними) електричними мережами у територіальних межах Вінницької області в межах електричних мереж, що перебували у власності чи користуванні Позивача з часткою 100 відсотків.

2. Визнати, що дії Позивача щодо здійснення повторного нарахування Заявнику по акту від 22 листопада 2013 року № 0058 згідно протоколу № 61 від 27 серпня 2014 року такими, що не відповідають вимогам Правил та Методики і є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50, статтею 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зловживанням на ринку постачання електричної енергії за регульованим тарифом у територіальних межах Вінницької області ( в межах електричних мереж, що перебували у власності чи користуванні Товариства) шляхом вчинення дій, які могли б призвести до ущемлення інтересів споживача, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

3. За порушення, вказане в пункті 2 рішення, накласти на Позивача штраф в розмірі 68 000 грн».

Позивач, не погоджуючись з прийнятим Відповідачем рішенням, котрим його дії було кваліфіковано за ознаками пункту 2 статті 50 та частини 1 статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» як зловживання монопольним (домінуючим) становищем по здійсненню повторного нарахування споживачу по акту від 22 листопада 2013 року № 0058 згідно протоколу № 61 від 27 серпня 2014 року, що не відповідає вимогам Правил користування електричною енергією та Методики, звернуся в суд з позовом до Відповідача про визнання недійсним та скасування рішення (пункти 2 та 3) адміністративної колегії Відповідача від 26 червня 2015 року № 44-рш в справі № 05-26.20.2/12-15 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Позивачем.

.

Статтею 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» встановлено, що: Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Згідно статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення прав інших суб'єктів господарювання чи споживачів.

Частиною 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що: заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції», підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є порушення органом АМК України процедурних правил у розгляді справи про порушення конкурентного законодавства або при проведенні ним перевірки додержання суб'єктом господарювання конкурентного законодавства лише у випадках, коли відповідне порушення унеможливило або істотно ускладнило з'ясування фактичних обставин, що мають значення для прийняття правильного рішення у справі.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2008 року № 04-5/247 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства": відсутність у певного суб'єкта господарювання монопольного (домінуючого) становища не виключає можливості негативного впливу суб'єкта господарювання на товарний ринок внаслідок антиконкурентних узгоджених дій з іншими суб'єктами господарювання; наявність або відсутність складу порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій не пов'язується виключно з тим, чи займає певний суб'єкт господарювання монопольне (домінуюче) становище на ринку; відтак вчинення суб'єктами господарювання узгоджених дій утворює самостійний склад порушення законодавства про захист економічної конкуренції і не залежить від того, чи займають відповідні суб'єкти господарювання чи один з них монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Колегія суддів зауважує, що Позивачем не наведено жодних порушень процедурних правил Відповідачем при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Крім того, колегія суду відхиляє доводи Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, з приводу того, що судом першої інстанції не зупинено виконання рішення Відповідача № 44-рш від 26 червня 2015 року та не зазначене про це в процесуальному документі, з огляду на таке.

Частиною 3 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що прийняття господарським судом до розгляду заяви про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України не зупиняє його виконання, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого: згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»; за результатами перевірки відповідно до частини п'ятої статті 57 цього Закону; за результатами перегляду відповідно до частини третьої статті 58 цього Закону, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

При цьому, колегія суду зазначає, що саме пункт 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» й передбачає випадки автоматичного зупинення рішення органу антимонопольного комітету. Тобто таке зупинення відбувається в силу дії Закону, а оскільки в даному випадку були відсутні підстави визначенні вищезазначеною статтею, то в суду першої інстанції не було процесуального права повторно самостійно вчиняти такі дії, з огляду на їх імперативне визначення самим же законом. В даному випадку у суду було право визначити інше як виняток, тобто якби існували обставини що вказували б на те, що таке зупинення призведе до негативних наслідків суд міг би (за клопотанням) визначити інше аніж прямо встановлено законодавством.

При цьому, інших підстав для зупинення дії рішення Позивачем не було подано господарського суду, що виключає само по собі можливість суду першої інстанції для скористання правом, наданим пунктом 5 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Згідно статті 5 Закону України «Про природні монополії», суб'єкти, що здійснюють діяльність у сфері передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами, є суб'єктами природних монополій в Україні.

Оскаржуваним рішенням Відповідача встановлено, що Позивач протягом 2013-2014 років та січня-травня 2015 року займав монопольне становище на ринках постачання електричної енергії за регульованим тарифом та передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами у територіальних межах Вінницької області в межах електричних мереж, що перебували у власності чи користуванні Позивача в часткою 100 відсотків. Дана обставина не заперечується та не оскаржується Позивачем.

Поряд з тим, як вбачається з тексту оспорюваного Позивачем рішення, Відповідачем при прийнятті спірного рішення кваліфіковано дії Позивача за ознаками пункту 2 статті 50 та частини 1 статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а саме: як зловживання монопольним (домінуючим) становищем Позивача по здійсненню повторного нарахування споживачу по акту від 22 листопада 2013 року № 0058, згідно протоколу № 61 від 27 серпня 2014 року, що не відповідає вимогам Правил користування електричною енергією (надалі - ПКЕЕ) та Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, (затвердженої постановою НКРЕ від 4 травня 2006 року № 562, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 4 липня 2006 року за № 782/12656 (надалі Методика)).

Як вбачається з матеріалів справи, 10 лютого 2010 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії № 439 (надалі Договір; том 1, а.с. 32-34).

22 листопада 2013 року посадовими особами Позивача було складено і підписано акт про порушення ПКЕЕ за № 0058 (том 1, а.с. 198).

Згідно з протоколом № 3 від 13 лютого 2014 року (том 1, а.с. 213), 13 лютого 2014 року відбулося засідання комісії ОСОБА_4 МЕМ, на якому було розглянуто акт про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 деревообробний завод» ПКЕЕ від 22 листопада 2013 року № 0058.

За результатами цього засіданні було прийнято рішення провести нарахування по акту від 22 листопада 2013 року № 0058 за формулою 2.10 пункту 2.5 Методики, а саме за 6 місяців з 22 травня 2013 року по 27 грудня 2013 року по приєднаній потужності Р=89 кВт, за порушення пункту 6.40 Правил. Сума нарахувань склала 30 962 грн 90 коп..

Відповідно до пункту 6.40 Правил, у разі виявлення представниками електропередавальної організації або представниками постачальника електричної енергії пошкоджень чи зриву пломб, установлених у місцях, указаних в акті про пломбування, або пошкоджень відбитків тавр на цих пломбах, пошкодження розрахункових засобів обліку, явних ознак втручання в параметри розрахункових засобів (систем) обліку з метою зміни їх показів перерахунок обсягу електричної енергії, який підлягає оплаті, здійснюється відповідно до Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої постановою НКРЕ від 4 травня 2006 року № 562, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 липня 2006 року за № 782/12656.

Протокольним рішенням від 3 липня 2014 року № 10 Центральної комісії з розгляду актів та спірних питань Позивача (том 1, а.с. 216- 217), нарахування по акту було переглянуто та скасовано нарахування з підстав відсутності висновків експертної установи. Рекомендовано директору Позивача провести повторне засідання комісії з розгляду актів про порушення Правил та прийняти до уваги результати експертизи Хмельницького відділення КНДІСЕ від 4 червня 2014 року № 943/944/14-26.

Згідно з частиною 2 статті 237 Господарського кодексу України, порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором.

Пунктом 4.2.3 договору про постачання електричної енергії № 439 від 10 лютого 2010 року визначено, що: споживач сплачує енергопостачальнику вартість недорахованої електроенергії, розраховану виходячи із приєднаної потужності струмоприймачів та кількості годин їх використання відповідно до Методики за тарифами, що діяли протягом споживання електроенергії з порушенням.

Відповідно частини 1 статті 237 Господарського кодексу України, підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання стороною; оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2014 року Позивачем вдруге було складено протокол № 61 засідання комісії з розгляду акта про порушення пункту 6.40 ПКЕЕ (том 1, а.с. 228). В зазначеному протоколі вказано, що розрахунок вартості необлікованої електроенергії здійснюється згідно пункту 2.5 Методики по формулі 2.4-2.6, тоді як в протоколі № 3 від 13 лютого 2014 року Позивач для розрахунку необлікованої електроенергії керувався формулою в пункті 2.10 Методики. В протоколі № 61 від 27 серпня 2014 року вказано, що розрахунок робиться за період з 22 травня 2013 року по 27 грудня 2013 року за 6 місяців, що передували дню виявлення порушення до моменту відновлення схеми обліку, по потужності Р доз = 500 кВт, згідно Договору і сума донарахування по акту становить 366 181 грн 92 коп. зі строком оплати - 30 днів з дня отримання рахунку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в названому протоколі № 61 не вказано в чому конкретно полягало порушення.

Відповідно до пунктів 6.40, 6.41, 6.42 ПКЕЕ: у разі виявлення представниками постачальника електроенергії пошкоджень чи зриву пломб, або пошкоджень відбитків тавр, пошкодження розрахункових засобів обліку, явних ознак втручання в параметри засобів (систем) обліку з метою зміни їх показників перерахунок обсягу електричної енергії, який підлягає оплаті здійснюється Методики від 4 травня 2006 року № 562; у разі виявлення під час контрольного огляду порушень ПКЕЕ або умов договору на місці виявлення порушення у присутності представника споживача оформляється акт порушень; в акті мають бути зазначені зміст виявленого порушення та вихідні дані, необхідні та достатні для визначення обсягу недоврахованої електричної енергії; на підставі акта порушень уповноваженими представниками постачальника електроенергії під час засідань комісії з розгляду актів про порушення, визначаються обсяг недоврахованої електроенергії та сума підлягаюча сплаті в звязку з порушенням ПКЕЕ. Рішення комісії оформляється протоколом.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2.1 Методики, методика застосовується на підставі акта про порушення, складеного в порядку, установленому цією Методикою, з урахуванням вимог ПКЕЕ та в разі виявлення таких порушень ПКЕЕ: порушення цілісності пломб, цілісності пломбувального матеріалу, на якому встановлені пломби (дріт, кордова нитка тощо), порушення цілісності гвинтів, на яких закріплено пломбувальний матеріал (далі - порушення пломб), або відсутності на приладах обліку пломб з відбитками тавр про повірку приладів обліку (за умови наявності акта про збереження пломб, складеного в порядку, установленому ПКЕЕ, або іншого документа, який підтверджує факт пломбування і передачу на збереження приладів обліку, установлених пломб, та за умови втручання споживача в роботу приладів обліку).

Пунктом 2.5 Методики визначено, що: у разі виявлення у споживача порушень, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2.1 цієї Методики, крім виявлення випадків фіксації індикатором впливу постійного (змінного) магнітного або електричного полів, величина розрахункового добового обсягу споживання електричної енергії протягом робочого часу (W доб, кВт·год) визначається за формулою: W доб = P · t доб · K в, де: P - потужність (кВт), визначена як:

· сумарна максимальна потужність наявних у споживача на час складання акта про порушення ПКЕЕ струмоприймачів відповідно до їх паспортних даних (за умови, якщо визначена таким чином потужність не перевищує дозволену потужність для даної точки обліку, зазначену в Договорі);

· потужність, обчислена виходячи зі струму навантаження електроустановки споживача при підключенні всіх наявних на час складання акта про порушення ПКЕЕ струмоприймачів на максимальну потужність, визначеного на підставі показів відповідних засобів вимірювальної техніки, повірених у терміни, передбачені законодавством у сфері метрології (за умови відсутності паспортних даних всіх струмоприймачів, наявних у споживача на час складення акта про порушення ПКЕЕ, та якщо визначена таким чином потужність не перевищує дозволену потужність для даної точки обліку, зазначену в Договорі);

· дозволена потужність для даної точки обліку, зазначена в Договорі (за умови, якщо потужність, визначена відповідно до положень підпунктів "а" або "б" цього пункту, перевищує дозволену потужність для даної точки обліку, ненадання споживачем інформації щодо паспортних даних струмоприймачів, недопуску представників постачальника електричної енергії (електропередавальної організації) на свою територію для перевірки інформації щодо сумарної максимальної потужності струмоприймачів, відмови споживача від вимірювання струму навантаження електроустановки при підключенні всіх наявних струмоприймачів на повну потужність).

Зважаючи на написане, колегія суду зауважує, що застосування підпунктів «в» 2.5 Методики при визначенні дозволеної потужності для конкретної точки обліку, що зазначена в договорі є можливим та обовязковим тільки при неможливості застосування підпунктів «а» і «б» пункту 2.5 Методики.

Поряд з тим, в акті від 12 лютого 2014 року про визначення фактичної потужності Позивач зазначив, що вона становить 115 кВт, в яку входить 26 кВт субспоживачів, а самого Відповідача 89кВт (том 1, а.с. 214).

Колегія судду звертає увагу, що згідно вимог підпункту «в» пункту 2.5 Методики дозволену потужність зазначену в договорі, а саме 500 кВт, можна і потрібно застосовувати Позивачем тільки тоді, коли б Відповідач не надав інформацію щодо паспортних даних струмоприймачів, не допустив представників Позивача на свою територію для перевірки інформації щодо сумарної максимальної потужності струмоприймачів, відмовився від вимірювання струму навантаження електроустановок при підключені всіх наявних струмоприймачів на повну потужність.

Відповідно, колегія суддів констатує, що застосування підпункту «а» пункту 2.5 Методики можливе і на підставі нього зазначення в акті про порушення потужності вказаної в договорі, коли Позивач доведе, що він не зміг встановити фактичну потужність замірами паспортними даними внаслідок перешкоджання цьому Відповідачем.

Окрім того, як встановлено рішенням суду від 22 січня 2015 року у справі № 902/1689/14 (за позовом Позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 деревообробний завод» про стягнення 366 181 грн 92 коп. оперативно-господарської санкції вартості не облікованої енергії внаслідок порушення Правил користування електричною енергією згідно акту про порушення № 0058 від 22 листопада 2013 року, протоколу № 61 засідання комісії про розгляд актів про порушення ПКЕЕ від 27 серпня 2014 року і 3 837 грн 60 коп. збитків від витрат на проведення експертного дослідження пломб, електролічильника; том 1, а.с. 229-236), акт про порушення № 0058 від 22 листопада 2013 року складений з порушенням вимог пункту 2.5 Методики.

Також, в даному судовому рішенні встановлені наступні обставини: протокол № 61 від 27 серпня 2014 року про застосування оперативно - господарських санкцій в сумі 366 181 грн 92 коп. складений з порушенням вимог частини 2 пункту 2.1 Методики, пункту 3.30 ПКЕЕ. Позивач двічі складав Протоколи про застосування оперативно - господарських санкцій - 1) протокол № 3 від 13 лютого2014 року на суму 30 962 грн 90 коп., який сам і скасував; 2) протокол № 61 від 27 серпня 2014 року на суму 366 181 грн 92 коп. на підставі одного і того ж акта про порушення № 0058 від 19 листопада 2013 року, що суперечить пункту 6.42 ПКЕЕ, із якого вбачається, що на підставі акта про порушення ПКЕЕ має бути одне рішення комісії з розгляду актів порушення, оформлене протоколом.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Позивачем, зазначене рішення Позивачем не оскаржувалося, і набрало законної сили.

При цьому, колегія суддів констатує, що з огляду на положення частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 15 від 26 грудня 2011 року, «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» зазначено, що: у розгляді справ зі спорів, пов'язаних із зловживанням монопольним становищем на ринку, господарським судам необхідно мати на увазі, що наведений у статті 29 Господарського кодексу України перелік дій, що визнаються таким зловживанням, не можна вважати вичерпним. Згідно з приписом частини першої статті 41 Господарського кодексу України законодавство, що регулює відносини, які виникають у зв'язку з недобросовісною конкуренцією, обмеженням та попередженням монополізму у господарській діяльності, складаються з цього Кодексу, закону про Антимонопольний комітет України, інших законодавчих актів. До таких законодавчих актів належить і Закон України «Про захист економічної конкуренції», який передбачає як кваліфікуючі ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку (частина перша статті 13), так і перелік відповідних дій чи бездіяльності (частина друга цієї статті).

При цьому, колегія суддів зауважує, що у застосуванні відповідної статті Закону України «Про захист економічної конкуренції», господарським судам необхідно мати на увазі, що частина перша її містить кваліфікуючі ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем стосовно необмеженого кола випадків такого зловживання, а частина друга - перелік деяких з числа відповідних випадків, причому цей перелік не є вичерпним.

Відтак, колегія суду доходить висновку, що сама лише відсутність у згаданому переліку вказівки про ті чи інші дії (бездіяльність) суб'єкта господарювання не є перешкодою для кваліфікації таких дій (бездіяльності) за ознаками частини першої даної статті.

Пунктом 14 Пленуму Вищого господарського суду України № 15 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» визначено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі ущемлення інтересів споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Зважаючи на встановлені обставини в дані судовій постанові, колегія суддів зауважує, що усе вищевстановлене опосередковано свідчить про те, що такі дії Позивача не були б можливі за умов існування значної конкуренції на ринку постачання електричної енергії, оскільки за умов діяльності ринку інших субєктів господарювання споживач мав би змогу у випадку вчинення Позивачем неправомірних дій здійснити перехід до іншого постачальника електричної енергії, який би діяв у суворій відповідності до вимог ПКЕЕ та інших нормативних документів у сфері енергопостачання.

При цьому, твердження Позивача про те, що повторне нарахування по акту про порушення ПКЕЕ не може кваліфікуватися як зловживання монопольним становищем спростовуються усім вищезазначеним в даній судовій постанові. До того ж саме монопольне становище Позивача на ринку постачання електричної енергії призвело до повторного нарахування оперативно-господарської санкції та є, відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем, що й відповідно стало підставою для вчинення вищеописаних дій Позивача.

Оцінивши усі доводи сторін з урахуванням визначеного вище та наявних у справі доказів колегія суду дійшла висновку, що Адміністративною колегією Відповідача при розгляді справи № 05-26.20.2/12-15 не було допущено порушення процедурних правил, повно встановлено всі обставини, всебічно та у відповідності до законодавства проведено їх аналіз та прийнято рішення у відповідності до законодавства.

Враховуючи, що Позивачем не доведено обставини, на які він посилається в позовній заяві, Рівненський апеляційний господарський суд констатує факт того, що в суду відсутні підстави для скасування спірного рішення адміністративної колегії ОСОБА_4 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26 червня 2015 року № 44-рш в справі № 05-26.20.2/12-15 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Позивачем.

Водночас, колегія суду констатує, що посилання Позивача на обставини, наведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, спростовуються усім вищенаведеним у даній судовій постанові, не доведені Позивачем (в порушення вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України), а тому до уваги судом не беруться.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, суд приходить до висновку, що доводи Позивача є безпідставними та недоведеними, а тому Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні позову про визнання недійсним та скасування рішення (пункти 2 та 3) адміністративної колегії Відповідача від 26 червня 2015 року № 44-рш в справі № 05-26.20.2/12-15 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Позивачем.

Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 20 листопада 2015 року в справі № 902/1195/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1195/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.