УХВАЛА

16.12.2015Справа № 910/1587/13

За скаргою Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2013 р. у справі № 910/1587/13

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»

про стягнення 13 317 917, 88 грн.

та за зустрічним позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про зобов'язання вчинити дії

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Головатюк Л.Д.

Привалов А.І.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився;

від відповідача (скаржник): Бриль П.О. за довіреністю № 58-Д від 26.12.2014 р.;

від ДВС: Хічій А.М. за довіреністю № 20-22/34 від 27.04.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.06.2013 р. у справі № 910/1587/13 первісний позов задоволено повністю; вирішено стягнути з Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, Шевченківський район, вулиця Кирпоноса, будинок 10/8, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, Печерський район, площа І. Франка, 5, ) 12 728 797 (дванадцять мільйонів сімсот двадцять вісім тисяч сімсот дев'яносто сім) грн. 30 коп. основного боргу, 423 624 (чотириста двадцять три тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 72 коп. 3% річних, 165 495 (сто шістдесят п'ять тисяч чотириста дев'яносто п'ять) грн. 86 коп. інфляційних втрат та 68 820 (шістдесят вісім тисяч вісімсот двадцять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2015 р. рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2013 р. у справі № 910/1587/13 залишено без змін.

09.07.2015 р. господарським судом міста Києва в порядку ст. 116 Господарського процесуального кодексу України видано наказ про примусове виконання вищевказаного рішення.

30.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва позивачем було подано заяву про виправлення помилки в наказі господарського суду міста Києва від 09.07.2015 р. у справі № 910/1587/13, обґрунтовану тим, що під час оформлення означеного наказу було зазначено невірну дату набрання рішенням законної сили, а саме 08.08.2013 р. замість 26.05.2015 р.

При цьому, 11.08.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу господарського суду міста Києва від 09.07.2015 р. у справі № 910/1587/13.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р. було вирішено заяву Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про виправлення помилки у наказі господарського суду міста Києва від 09.07.2015 р. у справі № 910/1587/13 залишити без задоволення; заяву Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу господарського суду міста Києва від 09.07.2015 р. у справі № 910/1587/13 до виконання задовольнити; поновити строк для пред'явлення до виконання наказу господарського суду міста Києва у справі № 910/1587/13 р. про стягнення з Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» 12 728 797 грн. 30 коп. основного боргу, 423 624 грн. 72 коп. 3% річних, 165 495 грн. 86 коп. інфляційних втрат, 68 820 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору від дати набрання даною ухвалою законної сили. Визначено, що строк пред'явлення наказу до виконання до 11.08.2016 р.

18.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (зареєстрована за № 06-29.1/18961/15) під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2013 р. у справі № 910/1587/13, відповідно до якої він просить:

- визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконними;

- скасувати постанову про арешт коштів боржника від 30.10.2015 р. ВП № 48838866;

- скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 30.10.2015 р. ВП № 48838866.

Обґрунтовуючи скаргу, відповідач вказує на те, що державний виконавець під час виконання прийнятого у даній справі рішення порушив вимоги ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки починаючи примусове виконання рішення, не пересвідчився, чи було боржником отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2015 р. та чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк. Крім того, скаржник вказує на те, що державний виконавець не прийняв до уваги те, що боржником було частково виконано рішення суду та наявність між ним та стягувачем домовленості про спосіб та порядок його виконання, а саме: укладення угоди № 1734-14/1 від 31.12.2014 р. та попереднього договору про реструктуризацію заборгованості за теплову енергію № 53-15 від 14.01.2015 р. Поряд з вказаним, скаржник зазначає про те, що державним виконавцем було неправомірно накладено арешт на цільові рахунки боржника: № 3347, що відкритий в ПАТ «Прокредит Банк», МФО 320984, який використовується для акумулювання страхових внесків для здійснення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг та цільовий рахунок № 1201, що відкритий в ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк», МФО 380377. Крім того, скаржник вказує на те, що державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з порушенням строку, визначеного для добровільного виконання рішення суду. Також, скаржник зауважує, що виконавчий збір стягується, якщо боржник не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 19.11.2015 р. № 04-23/1878, у зв'язку з припиненням повноважень щодо здійснення правосуддя у судді Васильченко Т.В. та відпусткою по догляду за дитиною судді Куркотової Є.Б., призначено повторний автоматичний розподіл матеріалів справи № 910/1587/13, зареєстрованих за вхідним № 06-29.1/18961/15, з метою заміни суддів, що вибули.

Внаслідок автоматичної зміни колегії суддів, скаргу Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (зареєстровану за № 06-29.1/18961/15) передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючий суддя: Ломака В.С., судді Головатюк Л.Д., Привалов А.І.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.11.2015 р. було вирішено прийняти до розгляду скаргу Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (зареєстрована за № 06-29.1/18961/15) та призначено її розгляд на 16.12.2015 р.

09.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові заперечення на скаргу, в яких зазначається, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 48838866 була направлена боржнику в день винесення факсом та рекомендованим листом, при цьому останній було отримано ним 03.10.2015 р. Оскільки станом на 30.10.2015 р. боржник не надав доказів повного або часткового виконання рішення суду, державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та розпочато примусове виконання рішення суду. При цьому, того ж дня, державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника на всіх рахунках, відкритих у фінансових установах, крім коштів, що зараховані на окремий рахунок і у передбачених чинним законодавством випадках не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів на підставі виконавчих документів. Листом від 11.11.2015 р. ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» повідомило державного виконавця про те, що арешт на кошти на рахунку № 1201 не накладено з огляду на приписи ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». При цьому, відповідь ПАТ «Прокредит Банк» з приводу накладення арешту на рахунки боржника наразі не надходила.

У судове засідання 16.12.2015 р. представник позивача (стягувача) не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1228, 02.06.2006 року «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши скаргу відповідача (боржника) на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2013 р. у справі № 910/1587/13, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Також, згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Так, акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

В даному випадку на розгляд суду передано вимоги про:

- визнання дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконними;

- скасування постанови про арешт коштів боржника від 30.10.2015 р. ВП № 48838866;

- скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 30.10.2015 р. ВП № 48838866.

Розглядаючи зазначені вимоги, суд бере до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 48838866, 21.09.2015 р. стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання прийнятого у даній справі рішення.

23.09.2015 р. внаслідок автоматичного розподілу виконавчого провадження з виконання виконавчого документу № 910/1587/13 між державними виконавцями воно було передано державному виконавцю Артемчук Тарасу Володимировичу.

25.09.2015 р. головний державний виконавець Артемчук Т.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 48838866, при цьому встановлено строк для добровільного виконання вимог виконавчого документа в сім днів з моменту винесення постанови.

Того ж дня, 25.09.2015 р., копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 48838866 направлено факсом боржнику на номер: +66, що підтверджується довідкою про надсилання.

Судом встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців номер +66 вказаний як номер факсу в розділі: Інформація про здійснення зв'язку з юридичною особою.

Крім того, 29.09.2015 р. державним виконавцем копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 48838866 направлено боржнику рекомендованим листом № 245, який за даними он-лайн ресурсу УДППЗ «Укрпошта» було отримано боржником 03.10.2015 р. о 15 год. 50 хв.

Вказане, в тому числі, підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 245.

Також, 25.09.2015 р. державним виконавцем отримано дані про номери рахунків, відкриті боржником в фінансових установах.

30.10.2015 р. головний державний виконавець Артемчук Т.В. виніс постанову про стягнення виконавчого збору, відповідно до якої вирішено стягнути з боржника виконавчий збір в сумі 1 338 673, 79 грн.

Вказана постанова мотивована тим, що станом на 30.10.2015 р. боржником не надано документальне підтвердження про повне або часткове виконання рішення суду, що є підставою для стягнення виконавчого збору та початку процедури примусового виконання рішення.

Крім того, 30.10.2015 р. головний державний виконавець Артемчук Т.В. виніс постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої вирішено накласти арешт на рахунках: № 3929 (код валюти рахунку: 980) в ПАТ «Укрсоцбанк», код банку 300023; № 3432 (код валюти рахунку: 980) в філії «Київське головне регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк», код банку 321842; № 1201 (код валюти рахунку: 980), № 1201 (код валюти рахунку: 980) в ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк», код банку 380377; № 5083 (код валюти рахунку: 980) в філії ГУ м. Києва та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України», код банку 322669; № 3347 (код валюти рахунку: 980), № 3347 (код валюти рахунку: 980), № 3347 (код валюти рахунку: 980) в ПАТ «Прокредит банк», код 320984; № 896 (код валюти рахунку: 980) в ПАТ «Авант-Банк», а також на всіх інших рахунках, відритих в даних фінансових установах (в тому числі й тих рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту), крім коштів, що зараховані на окремий рахунок і у передбачених чинним законодавством випадках не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів на підставі виконавчих документів, що належать боржнику, у межах суми: 14 725 411, 67 грн.

05.11.2015 р. на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов лист боржника, яким він повідомив державного виконавця про те, що між сторонами було укладено угоду про реструктуризацію боргу на 36 місяців.

Листом від 11.11.2015 р. за № 1305 ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» повідомив державного виконавця про те, що поточний рахунок № 1201 відноситься до поточних рахунків із спеціальними режимами їх використання, з огляду на що його кошти не можуть бути направлені на задоволення вимог кредиторів.

Оцінюючи фактичні обставини виконання прийнятого у даній справі судового рішення, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Згідно зі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред'явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно зі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19-1 та 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки».

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З наведених приписів чинного законодавства та встановлених судом обставин вбачається, що державний виконавець під час винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та про накладення арешту на кошти боржника, діяв у межах наданих йому повноважень та у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Так, безпідставними є доводи скаржника про те, що йому не було надано можливості добровільно виконати рішення суду у даній справі, оскільки, як зазначалось вище, встановлено, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2015 р. боржник отримав 03.10.2015 р., а до примусового виконання рішення суду державний виконавець приступив лише 30.10.2015 р., тобто більш ніж через 7 днів від дати одержання боржником вказаної постанови.

При цьому, суд враховує, що про відкриття виконавчого провадження боржника було повідомлено в день винесення постанови від 29.09.2015 р. шляхом направлення її факсом.

Отже, оскільки боржник не представив станом на 30.10.2015 р. державному виконавцю доказів про повне або часткове виконання рішення суду в добровільному порядку, у державного виконавця були всі правові підстави розпочати його примусове виконання та відповідно винести постанову про стягнення виконавчого збору та накласти арешт на кошти, що знаходяться на рахунках боржника, відкритих у фінансових установах.

При цьому, оцінюючи питання законності винесення постави про стягнення виконавчого збору, суд не вбачає підстав для застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 28.01.2015 р. № 3-217гс14, згідно з якою визначено, що виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Так, вказана постанова була прийнята до внесення змін до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі Закону № 191-VIII від 12.02.2015 р., згідно з яким вказану статтю викладено в новій редакції, зокрема, доповнено нормою про те, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

У свою чергу, оцінюючи доводи скаржника відносно того, що державний виконавець неправомірно наклав арешт на рахунки: № 3347, що відкритий в ПАТ «Прокредит Банк», МФО 320984, який використовується для акумулювання страхових внесків для здійснення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг, та цільовий рахунок № 1201, що відкритий в ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк», МФО 380377, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України.

Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку.

Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

За роз'ясненнями Національного банку України від 14.12.2010 р. № 25-111/2972-22535 «Щодо відкриття страхувальникам - роботодавцям окремих поточних рахунків» відповідно до Закону, банк відкриває страхувальнику - роботодавцю окремий рахунок за балансовим рахунком 2604 «Цільові кошти на вимогу суб'єктів господарювання» (план рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджений Постановою НБУ від 17.06.2004 р. № 280).

Як зазначалось вище, в спірній постанові про накладення арешту на кошти боржника, державний виконавець вказав, що арешт не поширюється на кошти, що зараховані на окремий рахунок і у передбачених чинним законодавством випадках не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів на підставі виконавчих документів, що належать боржнику.

З наведеного вбачається, що державний виконавець, за відсутності на стадії винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника інформації про те, які рахунки є рахунками зі спеціальним режимом використання, встановив з метою дотримання вимог чинного законодавства застереження щодо меж дії арешту.

Таким чином, за вказаною постановою арешт не поширюється на кошти, які згідно з вимогами чинного законодавства не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів.

Що стосується тверджень скаржника про те, що державний виконавець не врахував часткове виконання боржником прийнятого у даній справі рішення, суд бере до уваги те, що ним не представлено доказів надання відповідних платіжних документів державному виконавцю.

У свою чергу, надані суду разом зі скаргою платіжні доручення суд оцінює критично, оскільки вони не містять відмітки банку про проведення відповідних платежів.

Також, суд не приймає до уваги посилання скаржника на укладення між ним та стягувачем угод щодо реструктуризації боргу, оскільки після прийняття судом рішення у даній справі порядок його виконання шляхом розстрочки або відстрочки може бути змінено лише судом на підставі відповідної заяви, поданої заінтересованою стороною. Крім того, між сторонами може бути укладено мирову угоду з її подальшим затвердженням судом. Укладення ж цивільно-правових угод не змінює порядок виконання рішення суду.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що скарга боржника є необґрунтованою в цілому.

Згідно з п. 9.13. Постанови Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Оскільки судом встановлено необґрунтованість поданої скарги, вона не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2013 р. у справі № 910/1587/13, - залишити без задоволення.

2. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді Л.Д. Головатюк

А.І. Привалов