ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

09 грудня 2015 р. Справа № 902/1541/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Мельника П.А., при секретарі судового засідання Віннік О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс - Україна" 46020, м.Тернопіль, вул.Д.Лук''яновича, 1

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 23316, Вінницька область, Тиврівський район, с.Селище, вул.Шевченка, буд.23

про стягнення 6286,69 грн. заборгованості

За участю представників сторін:

позивача, ОСОБА_2, довіреність № 3893 від 28.07.15, представник;

відповідача, не з''явився.

В С Т А Н О В И В :

Заявлено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс - Україна" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 6286,69 грн. заборгованості за поставлений товар, з яких: 5038,51 грн. основного боргу, 414,67 грн. пені, 27,34 грн. 3% річних та 806,17 грн. 16% штрафу.

Ухвалою суду від 26.11.15 р. порушено провадження по даній справі та призначено засідання на 09.12.15 р. Крім того, ухвалою суду від 26.11.15 р. судом відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс - Україна" про розгляд справи в режимі відеоконференції з підстав, зазначеній в ній.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідач правом захисту не скористався, причини неявки суду не повідомив., хоча про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення вх.№11483 від 08.12.15 р., яке знаходиться в матеріалах справи.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши в сукупності надані в справу докази, надавши їм юридичну оцінку суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 05 травня 2015 року між ТОВ "ТК "Мегаполіс-Україна" (Продавець) та ФОП ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір поставки №12900-ВМ/15 (далі - Договір), відповідно до положень якого Продавець зобов'язався протягом дії даного Договору передати Покупцеві у власність тютюнові або інші вироби, в асортименті та кількості, що погоджуються сторонами Договору в накладних, які є невід'ємною частиною Договору, а Покупець зобов'язався прийняти у власність та оплатити товар на умовах, встановлених Договором.

Відповідно до п. 4.8 Договору, максимальний строк відтермінування оплати за товар становить 6 (шість) календарних днів, а день, наступний за днем виписки накладної є першим днем при підрахунку строку, на який надано відстрочку.

На виконання умов Договору Позивачем було передано Відповідачу товар по видатковим накладним:

- № ВН15-000102713 від 08.09.2015 року на суму 197,40 грн., останній день розрахунку по якій настав 14.09.2015 року;

- № ВН15-000102714 від 08.09.2015 року на суму 4 871,35 грн., останній день розрахунку по якій настав 14.09.2015 року.

Відповідач свої зобов''язання до Договору виконував не належним чином, в результаті чого за останнім утворився борг у розмірі 5038,51 грн.

Гарантійним листом від 29.09.15 р. ФОП ОСОБА_1 підтвердила борг у вказаній сумі та гарантувала оплату отриманих товарів.

Добровільна відмова відповідача від сплати виниклого боргу, спонукала позивача звернутись з даним позовом до суду.

Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 414,67 грн. пені, 27,34 грн. 3% річних та 806,17 грн. штрафу.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить іст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Зважаючи на той факт, що заборгованість відповідачем не спростована, доказів проведення розрахунків за отриманий товар матеріали справи не містять, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 5038,51 грн. є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивачем заявлено до стягнення 414,67 грн. пені за період з 15.09.15 р. по 19.11.15 р., 27,34 грн. 3% річних та 806,17 грн. 16% штрафу.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так як відповідач не виконав своє зобов'язання по оплаті отриманого Товару в строки передбачені укладеним між сторонами договором, то він є таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов'язання по оплаті вартості отриманого Товару.

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сторони умовами Договору від 05.05.15 р. домовились (п.6.2., п.6.3), що у разі прострочення Покупцем строків оплати вартості отриманого товару він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, а у випадку прострочення платежу понад 3 (три) календарні дні Покупець сплачує на користь Продавця одноразовий штраф у розмірі 16% від суми неоплаченого в строк товару за користування коштами.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених вимог в ІПС Базі даних "Законодавство України" судом помилок не виявлено, відтак, підлягають до задоволення вказані позивачем суми.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 55, 69, 75, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (23316, Вінницька область, Тиврівський район, с.Селище, вул.Шевченка, буд.23, і.н. НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс - Україна" (46020, м.Тернопіль, вул.Д.Лук''яновича, 1, ) 5038,51 грн. основного боргу, 414,67 грн. пені, 27,34 грн. 3% річних, 806,17 грн. 16% штрафу та 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати сторонам рекомендованим листом.

Повне рішення складено 10 грудня 2015 р.

Суддя Мельник П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 46020, м.Тернопіль, вул.Д.Лук''яновича, 1

3 - відповідачу 23316, Вінницька область, Тиврівський район, с.Селище, вул.Шевченка, буд.23