КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р. Справа№ 910/20797/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.15року (повний текст якого складено 29.10.2015р.)

у справі №910/20797/15 (суддя Нечай О.В.)

За первісним позовом Заступника Генерального прокурора України, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс"

про стягнення штрафних санкцій в розмірі 4 594 903,28 грн

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс"

до Міністерства оборони України

про визнання господарського договору недійсним в частині

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" про стягнення штрафних санкцій в розмірі 4 594 903,28 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем власних зобов'язань зі своєчасної реєстрації права власності на квартири в Державній реєстраційній службі України.

08.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" було подано зустрічну позовну заяву до Міністерства оборони України про визнання господарського договору недійсним в частині.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що умови договору про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" здійснити реєстрацію права власності квартир в Державній реєстраційній службі України та відповідальність за несвоєчасне виконання такої реєстрації не залежать від волі позивача за зустрічним позовом, оскільки останній не має жодного впливу на державний орган щодо своєчасності виконання зазначених дій у відведені договором строки, а отже дані умови у відповідності до положень ст. 215 ЦК України слід визнати недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р. у справі № 910/20797/15 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" (03126, м. Київ, вулиця Академіка Стражеско, будинок 3-А; ідентифікаційний код: 38892820) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6; ідентифікаційний код: 00034022) пеню в розмірі 47 620 (сорок сім тисяч шістсот двадцять) грн. 00 коп. та штраф в розмірі 52 380 (п'ятдесят дві тисячі триста вісімдесят) грн. 00 коп. В іншій частині первісного позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" (03126, м. Київ, вулиця Академіка Стражеско, будинок 3-А; ідентифікаційний код: 38892820) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано доведеністю стороною позивача за первісним позовом наявності фактичного прострочення виконання договірних зобов'язань в частині здійснення реєстрації права власності на новозбудовані квартири. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий господарський суд вказав, що при укладенні договору позивач за зустрічним позовом був обізнаний з умовами договору, а також фактичне його виконання сторонами свідчить про їх вільне волевиявлення та спрямування сторонами своїх зусиль на його виконання, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору в частині, заявленій позивачем за зустрічним позовом.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року у справі № 910/20797/15 в частині відмовлених позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р., згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 23.11.2015р. порушено апеляційне провадження.

Через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду 07.11.14 представником відповідача подано заяву про залишення апеляційної скарги без розгляду на підставі п. 5 ст. 81 ГПК України у разі неподання представником апелянта доказів сплати судового збору.

Через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду 08.12.15 представником апелянта подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю надання додаткового часу для сплати судового збору.

У судове засідання 08.12.15р. з'явилися представники обох сторін по справі.

Колегія суддів з урахування положень ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» та особливостей фінансування господарської діяльності апелянта дійшла висновку про можливість розгляду справи по суті, а вирішення питання щодо сплати судового збору здійснити вже під час винесення рішення у даному господарському спорі.

Апелянт в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року у справі № 910/20797/15 в частині відмовлених позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю

Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2015 року заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в її задоволенні, змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний.

Представник прокуратури в судове засідання 08.12.2015 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника прокуратури.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як було встановлено місцевим господарським судом 10.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" (далі - забудовник, відповідач за первісним позовом) та Міністерством оборони України (далі - пайовик, позивач за первісним позовом) було укладено Договір на придбання житла на умовах пайової участі за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9-б № 227/ДКБ-361 П (далі - Договір).

Предметом Договору є придбання пайовиком у забудовника житла на умовах пайової участі, а саме квартири кількістю 96 (дев'яносто шість) шт., загальною площею 4 956,84 квадратних метрів, у житлових будинках розташованих за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9-б, відповідно до адресного переліку квартир (додаток № 2), які забудовник зобов'язується передати, а пайовик оплатити у порядку і строки, визначені Договором (п. 1.1 Договору).

У відповідності до п. 3.1 Договору ціна Договору, тобто ціна квартир, які забудовник за Договором зобов'язується передати пайовику становить 34 450 038,00 грн., в т.ч. ПДВ 5 741 673,00 грн. та складається із розрахунку загальної площі квартир 4956,84 квадратних метрів, що передаються і фіксованої вартості 6 950,00 грн. за один квадратний метр загальної площі (згідно Постанови КМУ від 29.02.2012 № 193 - гранична вартість для населених пунктів, які розташовані у 15-кілометровій зоні від адміністративного центру регіону, гранична вартість може бути збільшена на 10 відсотків). Вказана договірна ціна є твердою.

25 грудня 2014 року сторонами було укладено Додаткову угоду № 1/361 П до Договору, відповідно до якої, у зв'язку із систематичним відключенням об'єкта будівництва, розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9-б, від мереж електропостачання (лист від 19.12.2014 № 6466) та затримкою фінансування (лист від 17.12.2014 № 97/1) сторони змінили Додаток № 3 "Графік фінансування робіт" до Договору, а також змінили пункти 4.2, 5.1, 5.2, 5.3, 7.2, 10.1 в п.п. "а" п. 6.4 Договору, виклавши їх у новій редакції.

Відповідно до п. 5.1 Договору передача пайовику квартир, зазначених у п. 1.1 Договору, здійснюється з оформленням акта прийому-передачі квартир, за наявності документів, що підтверджують введення об'єкта в експлуатацію, (нотаріально засвідченої копії сертифіката відповідності або декларації про готовність об'єкта до експлуатації), у термін до 10.03.2015.

Забудовник, за власний рахунок, здійснює реєстрацію квартир, що передаються пайовику, в державній реєстраційній службі України, з обов'язковим оформленням права власності на них за Міністерством оборони України, у термін до 10.03.2015. (п. 5.3 Договору)

Згідно з п.п. а п. 6.4 Договору забудовник зобов'язаний збудувати та передати пайовику квартири, зазначені у п. 1.1 Договору, у термін до 10.03.2015, у стані, що визначений п. 2.2 Договору, з оформленням акта прийому-передачі квартир, з їх реєстрацією в Державній реєстраційній службі України та обов'язковою державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України.

За невиконання взятих на себе зобов'язань за Договором, а саме: у разі порушення терміну передачі пайовику квартир, зазначених у п. 1.1 Договору, та терміну їх реєстрації в Державній реєстрацій службі України (з обов'язковим оформленням права власності на них за Міністерством оборони України, забудовник передає у власність пайовика весь об'єкт будівництва розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9-б. При цьому забудовник за власний рахунок оформлює відповідні документи про передачу майнових прав на об'єкт будівництва. Крім того, при порушенні терміну передачі пайовику квартир, з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України, забудовник сплачує пайовику, за кожну добу прострочення, пеню в розмірі 0,1 % вартості квартир, за якими допущено прострочення, а за прострочення понад 30 днів, відповідно до статті 231 Господарського кодексу України, забудовник додатково сплачує пайовику штраф у розмірі 7 відсотків від суми невиконаних зобов'язань (п. 7.2 Договору).

16 березня 2015 року сторонами було укладено Додаткову угоду № 2/361 П до Договору, відповідно до якої, у зв'язку із визначеним обсягом фінансування на 2015 рік, керуючись статтями 651,652 Цивільного кодексу України, пунктом 4.2 Договору 227/ДКБ-361 П від 10.12.2014 року (надалі-Договір), на придбання житла на умовах пайової участі, Сторони погодились внести зміни у пункт 4.2 та викласти його в наступній редакції: 4.2 Фінансування будівництва житла на умовах пайової участі здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України КЕКВ 3121, за програмою КПКВ 21011190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних сил України» у сумі 34450038,00 грн. в т.ч. ПДВ - 5741673,00 грн., у тому числі: у 2014 році, оплату здійснено за рахунок коштів спеціального фонду, у сумі 10 335011,40 грн., в тому числі ПДВ - 1722501,90 грн.; у 2015 році, оплату буде здійснено за рахунок коштів загального фонду у сумі 24115026,60 грн., в т.ч. ПДВ -4019171,10 грн.

Згідно матеріалів справи, квартири було збудовано відповідачем у встановлений Договором строк, що в свою чергу підтверджується декларацією про готовність будинку до експлуатації від 10.03.2015 № КС51.

За змістом акту приймання-передачі квартир від 16.03.2015 року, ТОВ «Будкапіталс» на виконання п. 3.4. та 4.3. Договору було передано Міністерству оборони України 96 квартир, які відповідають вимогам чинних нормативно-правових актів (ДБН, правил, стандартів) та санітарним нормам щодо житлових приміщень, готові до проживання в них.

Судом встановлено, що затримка у підписанні акту на 3 робочі дні була викликана виключно тим, що строк дії довіреності на підписанта від позивача сплив і нову довіреність було підписано лише 16.03.15, що у свою чергу не заперечується сторонами по справі.

Відповідачем за первісним позовом було в строк виконано всі свої зобов'язання за Договором, окрім зобов'язання щодо реєстрації права власності на квартири за позивачем за первісним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи однією з причин несвоєчасного виконання зобов'язання за договором щодо реєстрації права власності відповідач вважає, що позивачем за первісним позовом не було надано в строк підписаний зі своєї сторони змінений адресний перелік квартир, змінений в процесі будівництва, який в свою чергу є одним з обов'язкових документів для державної реєстрації права власності на новозбудовані квартири згідно Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Також відповідачем у якості іншої причини несвоєчасного виконання зобов'язання з реєстрації права власності на квартири вказано на прострочення виконання зобов'язання саме зі сторони кредитора, оскільки відповідно до п. 4.2. договору замовник - Міністерство оборони України, повинен був перерахувати основну суму - 95% ціни договору, після надання документів, що підтверджують введення об'єкту в експлуатацію (декларація від 10.03.15р.) та підписання акта-приймання передачі житла (акт від 16.03.15р.), натомість позивач за первісним позовом сплатив кошти лише 06.04.15р. та 10.04.15р. (належним чином завірені копії платіжних-доручень наявні в матеріалах справи) замість 10.03.15р.

Звертаючись до суду з первісним позовом прокурор зазначив, що відповідач за первісним позовом, в порушення пункту 5.3 та підпункту "а" пункту 6.4 Договору, реєстрацію квартир в Державній реєстраційній службі України, з оформленням права власності на них за позивачем за первісним позовом, здійснив лише в травні 2015 року, в зв'язку з чим прокурор просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом пеню в розмірі 2 188 265,62 грн. та штраф в розмірі 2 406 637,66 грн.

Поміж тим, ТОВ "Будкапіталс" було подано зустрічну позовну заяву до Міністерства оборони України про визнання Договору недійсним в частині встановлення п. 5.3 та п. 6.4 цього Договору строків виконання зобов'язань з реєстрації права власності на передані квартири, а також в частині встановленої п. 7.2 Договору відповідальності за порушення строків реєстрації права власності на квартири, на підставі статей 203, 215, 233, 634 ЦК України, яка була прийнята судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, проте рішення місцевого господарського суду слід скасувати з наступних підстав.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до п. 7.2 Договору (у редакції додаткової угоди № 1/361 П від 25.12.2014р.) за невиконання взятих на себе зобов'язань, а саме: у разі порушення терміну передачі пайовику квартир, зазначених у п. 1.1 Договору, та терміну їх реєстрації в Державній реєстрацій службі України (з обов'язковим оформленням права власності на них за Міністерством оборони України, забудовник передає у власність пайовика весь об'єкт будівництва розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9-б. При цьому забудовник за власний рахунок оформлює відповідні документи про передачу майнових прав на об'єкт будівництва. Крім того, при порушенні терміну передачі пайовику квартир, з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України, забудовник сплачує пайовику, за кожну добу прострочення, пеню в розмірі 0,1 % вартості квартир, за якими допущено прострочення, а за прострочення понад 30 днів, відповідно до статті 231 Господарського кодексу України, забудовник додатково сплачує пайовику штраф у розмірі 7 відсотків від суми невиконаних зобов'язань.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність виключно за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку договором чи законом інше не передбачено. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі N 6-170цс12).

Відповідно до ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, тільки у випадку, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, відповідальність за порушення господарського зобов'язання допускається лише за наявності вини, а також у випадку, коли боржник не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції відповідачем за первісним позовом було вчасно збудовано квартири та отримано декларацію про прийняття будинку в експлуатацію (належним чином завірена копія якої наявна в матеріалах справи).

Згодом новозбудовані квартири було передано позивачу за первісним позовом, що підтверджується актом приймання -передачі квартир від 16.03.15р. підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим відповідними печатками (затримка у підписанні акту на 3 робочі дні була викликана виключно тим, що строк дії довіреності на підписанта від Міністерства оборони України сплив і нову довіреність було підписано лише 16.03.15р.).

Отже, відповідачем було своєчасно виконано всі свої зобов'язання з передачі новозбудованих квартир. Зобов'язання ж щодо реєстрації права власності на квартири за позивачем також було виконано, проте, затримка в їх виконанні викликана не винними діями відповідача, а виключно бездіяльністю Міністерства оборони України та складною, тривалою процедурою державної реєстрації, а також тією обставиною, що постановою КМУ від 21.01.2015р. № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Державну реєстраційну службу і Державну виконавчу службу вирішено ліквідувати, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики з питань державної реєстрації актів речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.Також суд зауважує на ту обставину, що відповідно до п. 4.2. договору Міністерство оборони України, повинно було перерахувати до 95 відсотків ціни визначеної в договорі, після надання документів, що підтверджують введення об'єкту в експлуатацію (декларація від 10.03.15р.) та підписання акта-приймання передачі житла (акт від 16.03.15р.), проте відповідну проплату позивачем було здійснено лише 06.04.15р. та 10.04.15р. (підтверджується виписками по рахунку, наявними в матеріалах справи та не заперечується стороною позивача), тобто відбулося прострочення виконання зобов'язання позивача щодо своєчасної оплати отриманих квартир.

За умовами укладеного між сторонами договору, здійснення державної реєстрації права власності в день отримання Декларації про готовність об'єкту є неможливим, зважаючи на встановлену законом процедуру реєстрації, а також на необхідність виготовлення технічних паспортів по кожній квартирі, яка займає багато часу, зважаючи на кількість квартир.

Як вбачається з пояснень відповідача за первісним позовом, останній погодився на підписання договору з п. 5.З., оскільки договір є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України і відповідач не мав можливості вносити до нього зміни. В той же час, очевидно, що ця умова є не тільки обтяжливою для відповідача за первісним позовом, але й є такою, що заздалегідь не може бути виконана у встановлені строки. Саме тому в додатковій угоді № 1/361П сторони виклали в новій редакції п. 6.4. договору, встановивши, що забудовник зобов'язаний «збудувати і передати пайовику квартири, зазначені у п. 1.1. Договору, у термін до 10.03.15р., у стані, що визначений п. 2.2. Договору, з оформленням акту приймання-передачі квартир, з їх реєстрацією в Державній реєстраційній службі України та обов'язковою реєстрацією речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України». Отже, згідно цього пункту, який є спеціальним по відношенню до п. 5.3. договору, в строк до 10.03.15р. відповідач був зобов'язаний збудувати будинок, ввести його в експлуатацію та передати квартири за актом, що і було ним зроблено. А зобов'язання з реєстрації права власності на квартири за Міністерством оборони України не могло бути виконане в той самий строк - до 10.03.15р., тому в п. 6.4. це зобов'язання свідомо винесене за межі цього строку.

При цьому, слід зазначити, що після проведення Державною реєстраційною службою України державної реєстрації прав на квартири, відповідач надав відповідні документи позивачу за первісним позовом з актом приймання-передачі (цей факт визнає й позивач безпосередньо в позовній заяві).

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і позивача, який повинен був довести належними засобами доказування факт порушення відповідачем його прав.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

З огляду на вищенаведене колегія суддів констатує, що позивачем за первісним позовом не було доведено належними доказами, що невиконання зобов'язань з своєчасного оформлення права власності на 96 квартир за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9-б, передбачених пунктом 5.3, 6.4 Договору, відбулося саме з вини відповідача за первісним позовом, а отже у відповідності до норм чинного законодавства підстав для застосування до відповідача за первісним позовом штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань щодо реєстрації права власності на квартири не вбачається.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмовити у задоволенні первісного позову.

Щодо зустрічного позову слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірний Договір не відповідає нормам діючого законодавства, що дає підстави визнати даний договір недійсним відповідно до ст. ст. 215, 230 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

У п. 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Проаналізувавши укладений між сторонами по справі договір (зі змінами) колегія суддів дійшла висновку про відповідність умов даного договору положенням цивільного законодавства.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі вважає не доцільними з огляду на обізнаність відповідача за первісним позовом з умовами щодо строку виконання спірних зобов'язань та відповідальності у разі неналежного виконання.

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням вищенаведеного, а також фактичне виконання договору сторонами, що у свою чергу свідчить про їх вільне волевиявлення та спрямування сторонами своїх зусиль на його виконання, законних підстав для визнання недійсним Договору в частині встановлення п. 5.3 та 6.4 строків виконання зобов'язань з реєстрації права власності на передані квартири, а також в частині встановленої п. 7.2 відповідальності за порушення строків реєстрації права власності на квартири у суду не має, а отже місцевий господарський суд дійшов вірного висновку відмовивши у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року у справі № 910/20797/15 підлягає скасуванню.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за її розгляд покладається на апелянта (позивача за первісним позовом).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги Міністерства оборони України відмовити.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року у справі № 910/20797/15 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким:

В задоволенні первісного позову відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, прос. Пофітрофлотський, 6, ) в дохід державного бюджету України судові витрати у розмірі 80388,00 грн. (вісімдесят тисяч триста вісімдесят вісім гривень 00 коп.) за розгляд апеляційної скарги.

5. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду м. Києва.

6. Матеріали справи № 910/20797/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

7. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко