ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.12.2015 Справа № 905/2832/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.

при секретарі судового засідання Сапожніковій Ю.Б.

у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг», м. Київ

до відповідача: ОСОБА_1 акціонерного товариства «Український бізнес банк», м. Донецьк

про визнання пунктів кредитного договору №251/ю від 22.10.2013 року недійсним

за участю представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача не зявився

Товариство з обмеженою відповідальністю Український лізинг, м. Київ звернулось з позовом до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Український бізнес банк», м. Донецьк про визнання недійсним пункту 4.6 кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013року; визнання частково недійсним пункту 4.5 кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013року, в частині визначення зобовязання позичальника вказувати реквізит «Призначення платежу» та викласти пункт 4.5 кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013року в наступній редакції: « 4.5 Погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним в додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Сплачувати суму кредиту на рахунок №3125. У разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня.».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконність договору в частині встановлення підвищеної процентної ставки за користування кредитними коштами поза встановленим строком, в частині умов щодо встановлення редакції реквізиту призначення платежу платіжного документу на сплату заборгованості за кредитом, та просить викласти п. 4.5 кредитного договору в нової редакції.

25.11.2015р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання №б/н від 23.11.2015р. про передачу справи за підсудністю до господарського суду міста Києва. Позивач посилається на фактичне місце знаходження відповідача у місті Київ.

Вирішуючи питання щодо територіальної підсудності даної справи господарський суд зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), справи зі спорів про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

У відповідності до умов кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013 року, зобовязаними сторонами є як позивач так і відповідач. За таких обставин справа може слухатися за місцем знаходження відповідача.

Згідно п. 20.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011р. Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У відповідності до ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осію та фізичних осіб-підприємців якщо, відомості, які підлягають внесенню до Єдиного

державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців юридичною адресою ОСОБА_1 акціонерного товариства Український бізнес банк є: 83001, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Артема, 125.

Враховуючи викладене, суд вважає підсудною справу №905/2832/15 Господарському суду Донецької області, який позивач визнав як суд належної територіальної юрисдикції, у звязку з чим відмовляє позивачеві в задоволені клопотання про направлення справи до господарського суду м. Києва.

25.11.2015 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив б/н від 25.11.2015р., в якому останній заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст.42,43 ГПК, ст.33 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. За приписами ст.43 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін у світлі приписів ст. ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд встановив.

22.10.2013р. між ОСОБА_1 акціонерним товариством "Український бізнес банк" (далі банк або відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Український лізинг (позичальник або позивач) укладений кредитний договір №251/Ю (надалі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 14.10.2014р., банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 366 867, 20грн. на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 21.10.2015р. зі сплатою в період з 22.10.2013р. до 30.09.2014р. включно - 21% річних, в період з 01.10.2014р. до 21.10.2015р. включно - 15% річних; ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (додаток № 1).

За змістом п 4.5 Позичальник прийняв на себе зобовязання погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору, сплачувати суму кредиту на рахунок № 3125 з призначенням платежу: «Погашення заборгованості за кредитним договором №251/Ю від 22.10.2013р. без ПДВ», а у разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня. (п. 4.5 кредитного договору).

Згідно із п. 4.6 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 14.10.2014р., у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або не виконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 21 жовтня 2015 року включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі: в період з 22.10.2013р. до 30.09.2014р. включно - 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення, починаючи з 01.10.2014р. - 15% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Пунктом п. 8.12. кредитного договору визначено, що строк дії цього договору встановлюється з дня підписання цього договору і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за цим договором.

Кредитний договір №251/Ю від 22.10.2013 року та укладені в його межах додаткові угоди, додатки підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень.

Оцінивши договір, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм §2 глави 71 Цивільного кодексу України та ст. 345-346 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу, а саме: 1) укладання правочину, зміст якого суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути не відповідає його внутрішній волі; 4) правочин на спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач вважає недійсним умови договору про встановлення збільшеної ставки за кредитом у звязку із порушенням графіку повернення кредитних коштів або користування кредитом поза межами строку, встановленого кредитним договором, посилаючись на порушення принципів добросовісності , розумності та справедливості.

У відповідності до Глави 71 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 вказаного Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Суд приймає до уваги погодження сторонами розміру процентної ставки в залежності від строків користування кредитними коштами (в межах строків, встановлених п. 1.1 кредитного договору та додатку до нього, та строків, встановлених п.4.6 кредитного договору) на рівні 21%, 15%, 50%, та погоджується із логікою сторін, повязаною із збільшенням процентної ставки, оскільки порушення строків повернення кредитних коштів є кредитним ризиком, який впливає на розмір кредитних процентних ставок, і це за позицією суду відповідає принципу розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи ст. ст. 203, 651, ст. 1056-1 ЦК України, суд не вбачає законних підстав для визнання п. 4.6 кредитного договору недійсним.

Стосовно вимог про визнання недійсним п. 4.5 кредитного договору в частині встановлення вимог, повязаних з ідентифікацією платежів за кредитним договором суд зазначає. У відповідності до пункту 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004р. № 22 та зареєстрованої в Мін'юсті України 29.03.2004р. за №377/8976, реквізит платіжного документу "Призначення платежу" заповнюється ініціатором переказу з метою повної ідентифікації платежу.

Проаналізувавши зміст п. 4.5 кредитного договору, суд не вбачає ані порушень Закону України Про платіжні системи в Україні, Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, ані порушень прав позивача діями сторін щодо точної ідентифікації призначення платежів за договором, який ними укладений.

Стосовно вимог позивача щодо викладання п.4.5 кредитного договору в запропонованої ним редакції, суд зазначає, що у відповідності до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається належними та допустимими доказами. Проте, в порушення зазначених приписів закону, позивач не обґрунтував та не довів жодних підстав, які зумовлюють внесення змін до договору шляхом викладання пункту 4.5 в нової редакції за рішенням суду, як і не довів виконання ним приписів 188 ГК України щодо порядку внесення змін до договорів.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволені позову в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ЦК України, ГК України, Законом України Про платіжні системи в України, ст. ст. 22, 33, 34, 49, 75, 77, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинг, м. Київ до ОСОБА_1 акціонерного товариства Український бізнес банк, м. Донецьк про визнання недійсним пункту 4.6 кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013року; визнання частково недійсним пункту 4.5 кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013року, в частині визначення зобовязання позичальника вказувати реквізит Призначення платежу та вимог щодо викладання пункт 4.5 кредитного договору №251/Ю від 22.10.2013року в нової редакції відмовити.

Повний текст рішення підписаний 15.12.2015р.

Рішення набирає законної сили 25.12.2015р.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд згідно розділу XII ГПК України.

Суддя О.М. Сковородіна