КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 910/14604/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Мартюк А.І.

Яковлєва М.Л.

при секретарі

судового засідання: Колеснік М.П.

за участі представників сторін:

позивача не з'явився, про дату, час та місце судового

засідання був повідомлений належним чином;

відповідача не з'явився, про дату, час та місце судового

засідання був повідомлений належним чином.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги позивача Тернопільського обласного відділення Фонду

соціального страхування з тимчасової втрати

працездатності, м.Тернопіль

на Рішення Господарського суду міста Києва

від 04.08.2015

у справі № 910/14604/15 (суддя Комарова О.С.)

за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду

соціального страхування з тимчасової втрати

працездатності, м.Тернопіль

до відповідача ПАТ "КБ "Надра", м.Київ

про зобов'язання вчинити дії по перерахуванню коштів

у сумі 13 632, 92 грн.

ВСТАНОВИВ:

08.06.2015 позивач Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача ПАТ "Комерційний Банк "Надра" про зобов'язання вчинити певні дії по перерахуванню коштів в сумі - 13 632,92 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем всупереч умовам Договору банківського рахунку № 955/262 від 26.10.2011, укладеного між Підволочиською міжрайонною виконавчою дирекцією Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та ПАТ "Комерційний банк "Надра", та вимогам чинного законодавства не було виконано платіжні доручення про перерахування коштів на загальну суму 13 632,92 грн..

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2015 № 910/14604/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, як заявлених необґрунтовано.

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, позивач Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2015 № 910/14604/15 скасувати та прийняти нове судове рішення, за яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою КАГС від 04.09.2015 № 910/14604/15 порушено апеляційне провадження за скаргою позивача (колегія суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Авдеєва П.В., Яковлєва М.Л.). та призначено судове засідання.

За Розпорядженням секретаря судової палати КАГС від 17.11.2015, у зв'язку із припиненням повноважень судді Авдеєва П.В. щодо здійснення правосуддя, склад колегії суддів було змінено, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Куксов В.В., Яковлєв М.Л..

За Ухвалою КАГС від 17.11.2015 №910/14604/15 прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження колегією суддів у складі: головуючої судді Ільєнок Т.В., суддів: Куксова В.В., Яковлєва М.Л..

За Розпорядженням заступника голови КАГС від 01.12.2015, у зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, склад колегії суддів було змінено, для розгляду даної справи було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Мартюк А.І., Яковлєв М.Л..

За Ухвалою КАГС від 01.12.2015 №910/14604/15 прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження колегією суддів у складі: головуючої судді Ільєнок Т.В., суддів: Мартюк А.І., Яковлєва М.Л..

У зв'язку зі зміною складу колегії суддів розгляд даної справи було розпочато заново.

У судове засідання від 01.12.2015 позивач та відповідач повторно не з'явились, про день, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки колегію суддів не повідомили. Про їх належне повідомлення свідчать залученні до матеріалів справи зворотні поштові повідомлення про вручення сторонам поштового відправлення Ухвали КАГС про порушення провадження у справі від 04.09.2015 за № 09-33/36480/15, № 09-33/36780/15 (а/с 56-57), Витяги з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатами Ухвали КАГС про відкладення розгляду справи від 17.11.2015.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 встановлено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

За пунктом 3.9.2 названої Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої Постанови Пленуму ВГСУ.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки, Ухвали про порушення провадження у даній справі від 04.09.2015 та про відкладення розгляду справи від 17.11.2015 було надіслано за належними адресами сторін, сторони вважаються належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, без порушення вимог процесуального закону.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу позивача Тернопільського обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2015 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26 жовтня 2011 року між Підволочиською міжрайонною виконавчою дирекцією Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Клієнт) та ПАТ "Комерційний банк "Надра" (далі - Банк) було укладено Договір банківського рахунку № 955/262, відповідно до п.п. 1.1 якого Банк відкрив Клієнту поточні рахунки для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів, та зобов'язується приймати та зараховувати на рахунок Клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій з рахунком.

За умовами п.п. 2.3.3, 2.3.4 Договору Банк прийняв на себе зобов'язання своєчасно здійснювати розрахунково-касове обслуговування Клієнта у відповідності з чинним законодавством України. У разі відсутності або недостатності коштів на рахунку Клієнта для здійснення операції та сплати відповідної комісії за розрахунково-касове обслуговування на момент подання розрахункових документів до Банку, здійснювати списання коштів з рахунку в межах суми встановленого овердрафту, якщо це обумовлено окремим укладеним договором між Клієнтом та Банком, в іншому випадку повертати розрахункові документи без виконання не пізніше наступного робочого дня з відміткою про причини повернення. Банк бере на себе зобов'язання своєчасно зараховувати кошти на рахунок клієнта.

В розумінні п.п. 4.1, 4.2 Договору Банк здійснює розрахункові операції відповідно до чинного законодавства України, та, зокрема, вимог нормативно-правових актів Національного банку України, за умови належного оформлення Клієнтом розрахункових документів. Платежі з рахунку Клієнта Банк виконує у межах залишку коштів на початок операційного дня з урахуванням надходжень протягом операційного дня. Операції з розрахунковими документами в гривнях, що надійшли до Банку в операційний час (до 17 год. 30 хв.) виконуються Банком того ж дня. Документи, отримані після операційного часу, відмічаються штампом "вечірня" та "післяопераційний час" і проводяться Банком до 12 год. наступного робочого дня.

В п.п. 4.6 Договору визначено, що операційний час Банку встановлюється з 9:00 до 17:30 год.

На підставі Договору банківського рахунку Позивачу було відкрито у Банку наступні рахунки у гривні: № 5001, № 5003, № 5002, на яких обліковувались кошти позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до Банку у період з 30.01.2015 по 03.02.2015 були надані на виконання платіжні доручення на перерахування коштів на загальну суму 13 632,92 грн. (а/с 18-22)

Зазначене вище підтверджується виписками з банківських рахунків позивача.

Однак, вказані Платіжні доручення Банком виконані не були, і кошти на рахунок отримувача не були перераховані, що слугувало для позивача підставою для звернення з даним позовом до суду.

В свою чергу, відповідач стверджував, що невиконання спірних платіжних доручень було пов'язано з тим, що у Банку було введено тимчасову адміністрацію, під час якої відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не здійснюється задоволення вимог кредиторів банку.

Як вбачається з матеріалів справи, за Постановою Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Надра" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 було прийнято Рішення № 26 про запровадження з 06.02.2015 по 06.05.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

23.04.2015 виконавча дирекція Фонду прийняла Рішення № 85 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк "Надра" до 05.06.2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

05.06.2015 Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 на підставі Постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного "Комерційний банк "Надра" було розпочато ліквідацію відповідача.

Тобто, станом на момент звернення позивача - 08.06.2015 з позовом до суду першої інстанції у відповідача було відкликано банківську ліцензію та введено ліквідаційну процедуру.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, взяв до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду АБО В ІНШИХ ВИПАДКАХ, ВСТАНОВЛЕНИХ ЗАКОНОМ, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно із ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Крім того, відповідно до п.п. 2.1.5, 2.1.12 Договору банківського рахунку Банк має право зупиняти видаткові операції за рахунком Клієнта за рішенням уповноважених органів відповідно до чинного законодавства України, а також відмовити Клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках, передбачених законодавством України.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації регулюються статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до п. 1 ч. 5 якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших КРЕДИТОРІВ банку.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами ВКЛАДНИКІВ за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти. ВКЛАДНИК - ФІЗИЧНА ОСОБА (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката (ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Тобто, в розумінні наведених норм чинного законодавства, ВКЛАДНИКАМИ ВИЗНАЮТЬСЯ ЛИШЕ ФІЗИЧНІ ОСОБИ.

Натомість, згідно з положеннями ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ЮРИДИЧНА або ФІЗИЧНА особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, Є КРЕДИТОРОМ банку.

Відтак, враховуючи вищенаведене, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження, встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Таким чином, на підставі укладеного між сторонами Договору банківського рахунку, у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання, зокрема, щодо виконання розпорядження позивача про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому, вимоги юридичної особи здійснити певні дії на підставі Договору банківського рахунку відносяться саме до майнових вимог інших кредиторів, на які розповсюджуються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Задоволення таких вимог здійснюється виключно у порядку, строки та у черговості, встановленій Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи вищенаведені положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Відтак, суд першої інстанції, виходячи з аналізу вищенаведених положень, дійшов правомірного висновку, що позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому, не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Аналогічна правова позиція щодо поняття "вкладник" у розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та "кредитор" викладена в Постанові Верховного суду України від 23.03.2015 № 3-24гс15 та Вищого господарського суду України від 12.03.2015 № 910/17824/14.

Зокрема, у згаданій Постанові Верховного Суду України вказується, що зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які склалися між сторонами, носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача перерахувати грошові кошти в сумі - 13 632, 92 грн. за платіжними дорученнями на поточний рахунок позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, посилається на те, що Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не розповсюджується на юридичних осіб, в зв'язку з чим відсутні підстави для застосування цього Закону до спірних правовідносин. Скаржник наголошує на тому, що його вимоги до ПАТ «КБ «Надра» не є майновими вимогами, а є вимогами про зобов'язання вчинити дії, зокрема перерахувати кошти з рахунку позивача відкритого у відповідача, на інший банківський рахунок. Таким чином, позивач стверджує, що він не є кредитором відповідача, на якого поширюються обмеження встановленні п. 1 ч.5 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Також, скаржник стверджував і про те, що його права були порушенні у січні-лютому 2015 року, тобто ще до запровадження у відповідача тимчасової адміністрації.

З огляду на наведені доводи апеляційного оскарження, колегія суддів вважає за важливе звернути увагу на те, що 05.06.2015 Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 на підставі Постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного "Комерційний банк "Надра" було розпочато ліквідацію відповідача.

Тобто, станом на момент звернення позивача - 08.06.2015 з позовом до суду першої інстанції у відповідача ПАТ "Комерційний банк "Надра" було відкликано банківську ліцензію та введено ліквідаційну процедуру.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про Банки і банківську діяльність", банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб;

банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Приписами ст. 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема, визначено, що юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що банківська установа має право здійснювати банківську діяльність виключно на підставі ліцензії Національного банку України.

Оскільки, за Постановою Правління НБУ від 04.06.2015 № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного "Комерційний банк "Надра" було відкликано банківську ліцензію, то як на час розгляду даної справи судом першої інстанції, так і апеляційного перегляду цієї справи, ПАТ "КБ "Надра" втратив можливість здійснювати банківську діяльність, зокрема щодо обслуговування розрахункових операцій кредиторів банку.

Оскільки вимоги позивача про виконання банком платіжних доручень є частиною банківської діяльності відповідача (здійснення якої припиняється з моменту відкликання банківської ліцензії), колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

При цьому, слід зазначити, що позивач не позбавлений можливості захистити свої права на грошові кошти, які знаходяться на рахунках у банку відповідача, в порядку, передбаченому розділом VIIІ Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Серед іншого, скаржник у своїй апеляційній скарзі наголошує і на тому, що судом першої інстанції, при прийняті судового рішення не враховано те, що відповідно до п.4 ч.6 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що обмеження щодо здійснення банком відповідних операцій не поширюються на виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров"я або смертю.

Взявши до уваги наведенні доводи скаржника, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачем у даній справі є відділення фонду соціального страхування, який відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. У ст. 1 названого Закону визначено, що одним із видів соціального страхування є страхування у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а одним із страхових випадків за соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім'ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг.

Так, п. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачені виключення з обмежень, встановлених пунктом 1 частини 5 статті 36 вказаного Закону.

До вказаних виключень відносяться і зобов'язання банку з виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю тощо, що надійшли до банку з дня початку здійснення процедури виведення банку з ринку. (п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

З огляду на наведене, колегією суддів було досліджено Платіжні доручення від 30.01.2015: № 24 на суму - 261,06 грн., №27 на суму - 485,20 грн., №28 на суму 546,00 грн. та від 03.02.2015: № 34 на суму 12 149,53 грн., № 181574395 нам суму - 91,00 грн.. (а/с 18-22) та встановлено наступне.

Як вбачається з графи призначення платежу, у спірних платіжних дорученнях зазначено: «внески з зарплати за січень без ПДВ, охорона приміщення згідно рахунків фактур, фінансування поточних витрат січня без ПДВ, перерахування залишку коштів, тощо».

Таким чином, оскільки за названими Платіжними дорученнями № 24, №27, №28, № 34, № 181574395 у графі «призначення платежу» не вбачається здійснення операцій щодо виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров"я або смертю, то, В ДАНОМУ ВИПАДКУ, ВІДСУТНІ ПРАВОВІ ПІДСТАВИ ДЛЯ ЗАСТОСУВАННЯ ЩОДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ПОЛОЖЕНЬ п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки цільова природа виплат, для здійснення яких позивачем було подано відповідні платіжні доручення, НЕ ВІДПОВІДАЄ ЗАЗНАЧЕНИМ ОБМЕЖЕННЯМ ВІДПОВІДНО ДО ЧИННОГО СПЕЦІАЛЬНОГО ЗАКОНУ.

При вирішенні спору по даній справі, зокрема і дослідженні спірних Платіжних доручень, колегією суддів було взято до уваги зауваження Вищого господарського суду України щодо застосування п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за Постановами від 02.11.2015 №910/10150/15, від 05.10.2015 № 910/9035/15, від 01.10.2015 №910/10650/15, від 21.10.2015 №910/8389/15-г.

Доводи скаржника про те, що невиконані платіжні доручення були подані 30.01.2015 та 03.02.2015, тобто до запровадження в ПАТ "КБ "Надра" тимчасової адміністрації, а тому банк повинен виконати свої зобов'язання за укладеним Договором банківського рахунку, колегія вважає необґрунтованими, оскільки на момент звернення до суду першої інстанції з позовом в ПАТ "КБ "Надра" було введено ліквідаційну процедуру.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого Рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2015 № 910/14604/15 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 № 910/14604/15 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 № 910/14604/15 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 910/14604/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді А.І. Мартюк

М.Л. Яковлєв