донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

08.12.2015р. справа №905/1353/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4

від позивача:ОСОБА_5, представник за дов. №14-90 від 18.04.14р.
від відповідача:ОСОБА_6,представник за дов. №юр/1 від 30.12.14р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

на рішення господарського суду Донецької області
від12.10.2015 року
у справі№905/1353/15 (суддя Ніколаєва Л.В.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівськ-енергія" м.Артемівськ, Донецької області
простягнення 23 853 827,50 грн.
ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ звернувся до господарського суду Донецької області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівськ-енергія" м.Артемівськ, Донецької області про стягнення 23 853 827,50грн., з яких: - 10 369 370,80грн. основного боргу за період січень березень 2014 року, жовтень грудень 2014 року; 4 100 718,07грн. пені за період з 15.02.2014р. по 07.08.2015р.; 458 193,76грн. 3 % річних за період з 15.02.2014 по 07.08.2015; 8 925 544,87грн. інфляційних нарахувань за період лютий 2014 року липень 2015 року (а.с.3-7).

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.10.2015р. по справі №905/1353/15 позовні вимоги задоволені частково (а.с.206-211).

Стягнуто з відповідача на користь позивача 10 369 370 грн. 80 коп. основного боргу, 457 511 грн. 18 коп. 3% річних, 7 321 332 грн. 44 коп. інфляційних втрат, 55 599 грн. 26 коп. судового збору, а всього 18 203 813 грн. 68 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Виконання рішення господарського суду щодо стягнення боргу, 3% річних, інфляційних втрат та судового збору на загальну суму 18 203 813 грн. 68 коп. розстрочено строком на 9 місяців, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, наступним чином: у перший місяць 2 022 646грн., з другого місяця по девятий місяць по 2 022 645 грн. 96 коп. щомісяця.

Судове рішення мотивовано тим, що сума основного боргу у розмірі 10 369 370,80 грн. є обґрунтованою та доведеною, проти чого відповідач не заперечував, а навпаки визнав її у відзиві. Що стосується інфляційних витрат, то судом було встановлено, що нарахування інфляції було здійснено за період, коли заборгованість ще не виникла, що суперечить приписам ст. 625 ЦК України, а тому сума інфляційних нарахувань була перерахована та задоволена частково у розмірі 7 321 332,44 грн. Сума 3% річних також була судом перерахована за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" та задоволена частково у розмірі 457 511,18 грн.

Суд першої інстанції на підставі встановлених обставин справи та положень статей 1, 2 Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси від 13.01.2015р. №85-УШ, встановивши, що відповідач є виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг по централізованому опаленню і знаходиться на території проведення антитерористичної операції, дійшов висновку про незастосування до останнього штрафних санкцій у вигляді пені, розмір якої у даному випадку становить 4 100 718,07 грн. та про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення на 9 місяців було судом задоволено, враховуючи матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні спору, що, за висновком суду, забезпечить виконання рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015р. у даній справі і у майбутньому зробить реальною можливість отримання боргу позивачем без створення ризику зупинки діяльності підприємства відповідача.

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015р. у даній справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні пені з відповідача у сумі 4 100 718,07 грн. та розстрочки виконання рішення суду на 9 місяців та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 4 100 718,07 грн. пені та відмовити у клопотанні відповідача про розстрочку виконання рішення суду ( а.с.220-225).

Так, зокрема, апелянт вважає, що суд при відмові у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені необґрунтовано послався на Закон України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси". Позивач не був і не є енергопостачальною компанією, а тому норми вказаного Закону не можуть бути до нього застосовані. Підприємство позивача у відповідності до пункту 6 статті 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" є газопостачальним підприємством.

Також скаржник не погоджується з рішенням суду в частині щодо надання відповідачу розстрочки виконання рішення суду, вважає її безпідставною, необґрунтованою, прийнятою при недоведеності обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вважає, що сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, утворилась у зв"язку з неналежним та недобросовісним виконанням ним своїх договірних зобов"язань, що полягає у невчасних та неповних розрахунках відповідача за надані позивачем послуги по договору. Крім того, відповідачем не наведено жодного належного обґрунтування, чим зумовлена необхідність надання розстрочки виконання рішення суду

Скориставшись своїм правом та надавши відповідачу розстрочку виконання рішення суду суд першої інстанції, на думку апелянта, не надав оцінки фінансовому стану позивача, увага суду була приділена виключно фінансовому стану відповідача.

Через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача № 1186 від 10.11.2015р, в якому останній просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015р.у даній справі - без змін. Відзив колегією суддів розглянутий, прийнятий до уваги та залучений до матеріалів справи.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення господарського суду у даній справі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини другої статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 5 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визначається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - юридична особа (ідентифікаційний код 20077720), що підтверджено Випискою з ЄДРПОУ та Статутом ( а.с.38-50).

Згідно п.6 Статуту предметом діяльності Компанії є, зокрема,: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-енергія»- юридична особа (ідентифікаційний код 34776960), що підтверджено Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, довідкою з ЄДРПОУ та Статутом (а.с.69-70).

Згідно Статуту метою діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-енергія», є виробництво та постачання теплової енергії в гарячій воді та парі споживачам у порядку, встановленому законодавством (п.4.2 Статуту). Основними видами та напрямками діяльності є: виробництво, збирання та розподілення пари та гарячої води для центрального опалення, виробництва енергії та інших цілей та інше (п.4.3 Статуту) (а.с.74-84).

Крім того, відповідач має Ліцензії на виробництво теплової енергії №2041816 серії АД, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами №041817 серії АД та постачання теплової енергії № 041818 серії АД, які містяться у матеріалах справи (а.с.71-73).

Згідно Рішення виконавчого комітету Артемівської міської ради № 344 від 11.08.2010р. підприємство відповідача визначено виконавцем житлово-комунальних послуг в м.Артемівську з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що виробляє та надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (а.с.91).

05 грудня 2013 року між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (за договором - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Артемівськ-Енергія (за договором - покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 648/14-БО-6 (далі - Договір), за умовами п.1.1. якого продавець зобовязався передати у власність покупця за договором у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору (а.с.14-19).

Відповідно до пункту 1.2 Договору, газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

У пункті 2.1 Договору узгоджено, що продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 6 890,2 тис.куб.м., в щомісячних обсягах вказаних у даному пункті.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірника акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаних уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (пункти 3.3, 3.4 Договору).

Ціна газу узгоджена сторонами у розділі 5 Договору.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 Договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (пункт 11.1 Договору).

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років (пункт 9.3 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 28.01.2014р. внесені зміни до договору, а саме: п. 1.2. ст. 1 «Предмет Договору» викладено у наступній редакції: 1.2. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями; п. 2.1. ст. 2 Кількість та фізико-хімічні показники газу викладено у наступній редакції: 2.1. Продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 5109,4 тис. куб.м., в т.ч. по місяцях кварталів: І кв. 2987,2 тис. куб.м., ІІ кв. 221,4 тис.куб.м., ІІІ кв. 0 тис. куб.м., ІVкв. 1900,8 тис. куб.м. Також цією додатковою угодою внесені зміни до договору щодо ціни газу та щодо банківських реквізитів продавця (а.с.20-21).

Додатковими угодами №2 від 24.04.2014р., №3 від 27.05.2014р., №4 від 13.06.2014р., №5 від 30.09.2014р., №6 від 20.11.2014р., №7 від 19.12.2014р. до вказаного договору внесені зміни щодо ціни газу (а.с.22-27).

Так, відповідно до актів приймання-передачі природного газу за січень березень 2014 року, жовтень грудень 2014 року, підписаних уповноваженими особами сторін та скріплених печатками підприємств, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 18 674 277,35 грн., а саме: у січні 2014 року на суму 3 197 099,66 грн.; у лютому 2014 року на суму 2 853 002,21 грн., у березні 2014 року на суму 1 777 280,06 грн., у квітні 2014 року на суму 477 524,62 грн., у жовтні 2014 року на суму 1 237 603,66 грн.; у листопаді 2014 року на суму 3 378 641,66 грн.; у грудні 2014 року на суму 5 753 125,48 грн. (а.с.28-34).

Між тим, відповідач за отриманий природний газ здійснив лише часткову оплату та з порушенням передбачених договором строків, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути, крім основного боргу в сумі 10 369 370,80грн., також і пеню в сумі 4 100 718,07грн., 3% річних в сумі 458 193,76 грн., інфляційні втрати в сумі 8 925 544,87 грн.

При цьому, стягнення суми основного боргу в розмірі 477524,62 грн. за природний газ, поставлений у квітні 2014р. було предметом позову по справі № 908/866/15-г, за результатами розгляду якої господарським судом Запорізької області винесено ухвалу від 19.03.2015р., якою провадження по даній справі припинено на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (а.с.51-52).

Суть спірних правовідносин полягає у вирішення питання щодо стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу, штрафу, пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства , але за аналогією породжують цивільні права і обовязки.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормами ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на приписи ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.525, 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із зазначеною нормою кореспондується й частина 1 статті 193 Господарського кодексу України, відповідно до якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Разом з тим, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо в зобовязанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що природний газ, який позивач поставив відповідачу у жовтні грудні 2014р. на суму 10 369 370,80 грн., останнім не оплачений у строк, що встановлений умовами укладеного між сторонами договору. При цьому жодних заперечень щодо наявності цього боргу, а тим більш доказів, які спростовують його наявність відповідач до суду не надав, а, навпаки, надав до суду відзив на позовну заяву від 18.08.2015р. за вх. № 7719/15, згідно з яким відповідач визнає суму заборгованості за договором № 648/14-БО-6 від 05.12.2013р. у розмірі 10 369 370,80 грн. (а.с.60-68).

Враховуючи те, що визнання позову в частині основного боргу не суперечить законодавству або не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, що передбачено абзацом 6 ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість і правомірність позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 10 369 370,80 грн., та їх задоволення у повному обсязі.

Прострочення відповідачем грошового зобовязання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України тягне за собою обовязок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми за весь час несвоєчасного виконання обовязку щодо сплати відповідних сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем не виконані умови договору на купівлю-продаж природного газу №648/14-БО-6 від 05.12.2013р. щодо своєчасної та повної оплати отриманого природного газу, позивачем нараховано пеню та 3 % річних за період з 15.02.2014р. по 07.08.2015р., інфляційні втрати за період лютий 2014 року липень 2015 року включно.

Здійснивши перерахунок суми 3% річних судова колегія вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що до стягнення підлягає сума 3% річних у розмірі 457 511,18 грн. за період з 15.02.2014р. по 07.08.2015р.

Щодо розрахунку інфляційних нарахувань, заявлених позивачем до стягнення у розмірі 8 925 544,87 грн. за період з лютого 2014 року по липень 2015 року включно, господарський суд врахував наступне.

Згідно з пунктом 6 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої Наказом Державного комітету статистки України від 27 липня 2007 року № 265 індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

У пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Датою виникнення заборгованості за зобовязаннями попереднього місяця за договором є 15-те число наступного місяця, а отже такий місяць є не повним. Крім того, з розрахунку позивача вбачається, що обчислення інфляційних втрат здійснюється з 1-го числа місяця, в якому мав здійснюватися платіж, тобто нарахування інфляції здійснюється за період, коли заборгованість ще не виникла, що суперечить приписам статті 625 ЦК України.

Таким чином, при визначенні початкової дати нарахування інфляційних втрат слід вважати 1-ше число місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Отже, висновок місцевого господарського суду про те, що позивач невірно нарахував інфляційні втрати на суму боргу з урахуванням індексів інфляції попередніх періодів, що є неприпустимим в силу приписів статті 625 ЦК України, колегія суддів вважає правильним.

Здійснивши перерахунок інфляційних витрат за період з лютого 2014р. по липень 2015р., колегія суддів вважає, що сума інфляційних витрат, перерахована судом першої інстанції у розмірі 7 321 332,44 грн. є правильною та обґрунтовано доведеною.

Згідно з частиною першою статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

За приписами статей 611, 612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Зобовязання можуть забезпечуватись неустойкою, якою є відповідно до статті 549 ЦК України, сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань та частиною шостою статті 232 ГК України.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання, що передбачено частиною першою статті 550 ЦК України.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996 № 543-96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 вказаного Закону).

У пункті 7.2 Договору визначено, що за несвоєчасну оплату газу у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У зв"язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача за порушення строків оплати поставленого позивачем природного газу пеню у розмірі 4 100 718,07 грн.

Суд першої інстанції, розглядаючи вимогу щодо стягнення пені та приймаючи до уваги прохання відповідача про звільнення його від відповідальності (відповідальності у вигляді сплати пені), з посиланням на положення Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси, дійшов висновку про звільнення відповідача від відповідальності у вигляді стягнення пені, з чим колегія суддів погоджується з наступного.

Відповідно до абзацу другого статті 2 Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси від 13.01.2015р. № 85-УШ встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

З урахуванням встановлених обставин та положень ст.ст.1, 2 зазначеного Закону, а також те, що відповідач є виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг по централізованому опаленню і знаходиться на території проведення антитерористичної операції, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про незастосування до останнього штрафних санкцій у вигляді пені, розмір якої складає 4100718,07 грн. та про відмову у задоволенні цієї частини позову.

Доводи апелянта з приводу того, що його підприємство не є енергопостачальником спростовуються тим, що відповідно до Постанови КМУ від 25.07.2012р. № 705 п.2 ст.1 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" "гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річних обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн.куб.метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Враховуючи те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство позивача, що підтверджується матеріалами справи, то підприємство позивача є постачальником енергоресурса і дія Закону України від 13.01.2015р. № 85-УШ розповсюджується на нього у повному обсязі.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо розстрочки виконання судового рішення щодо стягнення боргу, 3% річних, інфляційних витрат та судового збору на загальну суму 18 203 813,68 грн. строком на 9 місяців з наступного.

Відповідно до п.6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у строк. Тобто розстрочення виконання судового рішення пов'язано з об'єктивними, непереборними виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

При цьому, враховуються можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, а також такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Отже, розстрочка виконання рішення має базуватись на принципах співрозмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013р. № 5-рп/2013).

Згідно п.7.1.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» (із змінами та доповненнями) розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Як вказано у п. 7.2 вказаної Постанови, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не наведено жодного доказу у підтвердження заявленого клопотання про розстрочку виконання судового рішення спростовуються наступним.

Згідно Статуту метою діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-енергія», є виробництво та постачання теплової енергії в гарячій воді та парі споживачам у порядку, встановленому законодавством ( п.4.2 Статуту).

Згідно з концесійним договором від 24.07.2007р., укладеним між Артемівською міською радою та ТОВ "Артемівськ-енергія", відповідач отримав на 40 років в концесію цілісний майновий комплекс міського комунального підприємства "Артемівськтепломережа" з метою задоволення суспільних потреб у сфері надання послуг теплопостачання на території міста Артемівська, Соледара, Артемівського району за умови сплати концесійних платежів та виконання інших умов даного договору. Отже, підприємство відповідача є єдиним постачальником життезабезпечення послуги з постачання теплової енергії на території м.Артемівська та району (а.с.125-142).

З матеріалів справи вбачається, що Протоколом №88 від 19.06.2015р. засідання територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливо-енергетичного комплексу узгоджені обсяги заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, які залишилися непогашеними та склали перед ТОВ "Артемівськ-енергія" суму 21927659,49 грн. (а.с.106-117).

Як свідчить баланс (звіт про фінансовий стан) ТОВ "Артемівськ-енергія" станом на 01.06.2015р. збитки підприємства становлять суму понад 100 млн. грн. (а.с.121-122). Згідно довідки підприємства станом на 01.08.2015р. дебіторська заборгованість перед підприємством складає 38394,0 тис. грн. (а.с.123).

У зв"язку з закінченням опалювального сезону, припиненням діяльності з вироблення теплової енергії та тяжким фінансовим станом, наказом по підприємству від 12.05.2015р. №95-ос підприємство переведено на роботу в режимі неповного робочого часу ( а.с.124).

Крім того, відповідно до пункту 1.2 Договору купівлі-продажу природного газу № 648/14-БО-6, газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Приймаючи до уваги обставини, встановлені у даній справі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення клопотання відповідача щодо розстрочки виконання судового рішення, враховуючи те, що у майбутньому зробить реальною можливість отримання боргу позивачем без створення ризику зупинки діяльності підприємства відповідача.

Враховуючи викладене, Донецький апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення повинно бути залишено без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ на рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015 року у справі №905/1353/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015 року у справі №905/1353/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.О.Радіонова

Судді Д.О.Попков

ОСОБА_3

Надр.5 прим:1 у справу; 1позивачу; 1 відповідачу; 1 ДАГС; 1ГС Донецької обл.