ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа № 925/1700/15

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ковбою І.М.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю,

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський Торговий Дім"

до публічного акціонерного товариства "Ватутінський хлібокомбінат"

про стягнення 304 574 грн. 69 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 304 574 грн. 69 коп., зокрема 217 589 грн. 53 коп. боргу за поставлений товар відповідно до договору поставки № 15/08/80-Р від 06.08.2015, 9 212 грн. 02 коп. пені, 7 076 грн. 68 коп. процентів річних, 35 348 грн. 23 коп. штрафу за прострочення оплати товару за договором.

Відповідач у Запереченні на позов (а.с. 20-22) частково заперечив проти позовних вимог позивача та вказав, що відповідач не заперечує поставку позивачем товару по договору поставки від 06.08.2015 № 15/08/80-Р загальною вартістю 353 482,26 грн., однак протягом серпня-вересня 2015 року відповідачем було проведено часткову оплату товару на суму 231 490,26 грн., отже сума основного боргу відповідача становить 121 992 грн.; - відповідач не погоджується із застосуванням положень ст. 534 ЦК України при визначенні черговості погашення вимог кредитора, оскільки проценти, передбачені ст. 625 ЦК за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу, що викладено у ОСОБА_1 Верховного Суду України від 01 липня 2014 року "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві"; - нарахування позивачем пені та штрафу є неправомірним, оскільки положення пункту 7.3 Договору, які передбачають сплату Постачальнику штрафу і пені, суперечать чинному законодавству, адже відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. зарахуванню в другу чергу підлягають проценти і за ст. 536, і за ст. 625 ЦК України, оскільки правова природа цих процентів ідентична, про що вказав ВСУ в постанові від 01.07.2014.

23.11.2015 позивач подав Заяву про зміну позовних вимог (а.с. 29-32), в якій просить прийняти дану заяву до розгляду; наведені в позовній заяві та додатках до неї розрахунки не враховувати при розгляді справи; з урахуванням даної заяви позов задовольнити повністю та винести рішення, яким стягнути з відповідача кошти в загальному розмірі 305 903,62 грн., як заборгованість по вказаному Договору станом на 20.10.2015 з них: - згідно специфікації № 1 від 06.08.2015 за поставлений товар по видатковій накладній РН - 0000146 від 06.08.2015 в сумі 165 362,28 грн., зокрема: 153 713,72 грн. основного боргу, 6 637,07 грн. пені (за період з 17.09.2015 по 20.10.2015), 5 011,47 грн. 35 % річних (за період з 17.09.2015 по 20.10.2015); - згідно специфікації № 2 від 16.09.2015 за поставлений товар по видатковій накладній РН - 0000209 від 17.09.2015 в сумі 140 541,34 грн., зокрема: 121 992 грн. основного боргу, 3 542,65 грн. пені (за період з 27.09.2015 по 20.10.2015), 2 807,49 грн. 35 % річних (за період з 17.09.2015 по 20.10.2015).

09.12.2015 представник позивача ОСОБА_1 подала до справи лист (а.с. 51-52), в якому виклала заперечення на відзив відповідача на позов, що полягають у наступному: - деякі із вказаних у відзиві платіжних доручень не стосуються даного договору поставки, оскільки у них підставою платежу вказаний інший договір, а жодних заяв про зарахування цих коштів у даний договір поставки від відповідача не надходило; - вважає безпідставним посилання на постанову ВСУ у цивільній справі, оскільки в справі, що розглядається, існує спір щодо невиконання господарського зобовязання та даються посилання на норми саме Господарського кодексу України; - зарахуванню в другу чергу підлягають проценти і за ст. 536, і за ст. 625 ЦК України, оскільки правова природа цих процентів ідентична, про що вказав ВСУ в постанові від 01.07.2014.

10.12.2015 від відповідача надійшов Додаток до заперечення на позов, в якому відповідач вказав на таке: - при перерахуванні коштів відповідач чітко вказував призначення платежу "за пшеницю", тобто відповідач сплачував кошти в рахунок погашення основної суми заборгованості, а реквізити договору в платіжних дорученнях вказані помилково, отже позивач при розрахунку суми боргу неправомірно застосував ст. 534 ЦК України; - положення договору про сплату пені і штрафу суперечать чинному законодавству, розмір штрафу значно завищений та не відповідає п. 57 Положення про поставку товарів народного вжитку, яким передбачено сплату штрафу в розмірі 5 відсотків суми, від уплати якої покупець відмовився чи ухилився.

У судовому засіданні оголошувалася перерва із 10.12.2015 по 21.12.2015 на підставі статті 77 ГПК України.

У судовому засіданні:

представник позивача повністю підтримала позов з підстав, викладених у позовній заяві та в заяві про зміну позовних вимог, просила задовольнити позов та стягнути з відповідача заявлену в позові суму з урахування заяви про зміну позовних вимог; вважає заперечення відповідача безпідставними та такими, що спростовуються поданими доказами, приписами чинного законодавства та постановами ВСУ у аналогічних спорах;

представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилалася на доводи і міркування, викладені в запереченні на позов і в додатку до нього, просила повністю відмовити позивачу в позові.

У судовому засіданні 21.12.2015 оголошена вступна та резолютивна частини рішення суду відповідно до статті 85 ГПК України.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив таке.

В процесі розгляду спору позивач подав заяву про зміну позовних вимог, якою фактично уточнив розрахунки заявлених вимог та збільшив розмір позовних вимог до суми 305 903,62 грн. станом на 20.10.2015. Збільшення розміру позовних вимог відповідає праву позивача, передбаченому статтею 22 ГПК України, відповідна заява оформлена у письмовому вигляді та додана до матеріалів справи, тому заява підлягає прийняттю до розгляду у дану справу та позов розглядається у збільшеній позивачем сумі 305 903,62 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський Торговий Дім" (Постачальник за договором, позивач у справі) та публічне акціонерне товариство "Ватутінський хлібокомбінат" (Покупець за договором, відповідач у справі) уклали договір поставки № 15/08/80-Р від 06.08.2015, далі - Договір, за умовами п. 1.1. якого Постачальник зобовязується поставляти Покупцю визначений цим Договором Товар, а Покупець зобовязується прийняти названий Товар та оплатити його. За умовами п. 2.1. Договору під товаром, що є предметом поставки за цим Договором, розуміється сільськогосподарська продукція врожаю 2015 року.

Згідно п. 2.1. Договору номенклатура, обсяг, асортимент, ціна Товару по кожній автомобільній партії, що поставляється в межах цього Договору, визначається у специфікаціях до даного Договору та є його невід'ємною частиною.

За умовою п. 4.1. Договору розрахунки (оплата Товару) за кожну автомобільну партію поставленого Товару здійснюється Покупцем в безготівковій формі в строки, вказані в специфікації.

В Специфікаціях № 1 від 06.08.2015 та № 2 від 16.09.2015, які є невід'ємними частинами Договору, оплата за Товар здійснюється протягом 10 днів з моменту поставки (дати відмітки на ТТН Постачальника).

В пункті 7.3. Договору вказано, що за прострочення оплати (невчасну оплату, неоплату) Покупець сплачує Постачальнику штраф в розмірі 10% від суми договору, а крім того в разі прострочення оплати більше ніж на 10 днів, Покупець також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, коли сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Пунктом 7.4. Договору також передбачено, що за порушення грошових зобовязань за цим Договором сторони в порядку ст. 625 ЦКУ сплачують тридцять пять відсотків річних від суми простроченого зобовязання.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу, а останній прийняв Товар відповідно до Специфікацій № 1 від 06.08.2015 та № 2 від 16.09.2015 по видаткових накладних РН-0000146 від 06.08.2015 року на суму 231 490,26 грн. та РН-0000209 від 17.09.2015 року на суму 121 992 грн., а всього на загальну суму 353 482 грн. 26 коп.

Відповідач перерахував на рахунок позивача кошти в таких сумах: 04.09.2015 - суму 10 000 грн., 11.09.2015 - 17 900 грн., 16.09.2015 - 40 000 грн., 17.09.2015 - 50 274 грн., із зазначенням у призначенні платежу договору № 15/08/80-р від 06.08.15р.

В цей же період відповідачем були також перераховані кошти в сумах: 25.08.2015 - 30 000 грн., 26.08.2015 - 25 000 грн., 27.08.2015 - 30 000 грн., 01.09.2015 - 30 000 грн. із зазначенням у призначенні платежу договору № 4/07 від 24.07.2015., які за доводами позивача були зараховані в рахунок погашення заборгованості по вказаному у платіжних дорученням договору.

У зв'язку з простроченням проведення розрахунку за поставлений Товар позивач надіслав відповідачу ОСОБА_3 від 16.10.2015 року про сплату заборгованості за договором № 15/08/80-р від 06.08.15 з актом звіряння взаєморозрахунків станом на 09.10.2015 по даному Договору. Відповіді на цю вимогу відповідач не надав, борг не сплатив.

Оскільки відповідач перераховував кошти в сумах недостатніх для погашення боргу за отриманий ним товар, тому позивач просить застосувати припис статті 534 ЦК України щодо черговості зарахування коштів у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі та стягнути з відповідача борг, штраф, пеню та 35 процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання в сумах відповідно до заяви про зміну позовних вимог від 24.11.2015.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими до часткового задоволення, з огляду на таке.

Зобов'язання сторін виникли на підставі Договору поставки № 15/08/80-Р від 06.08.2015. Вказаний Договір підписаний керівниками товариств, підписи яких скріплені печатками підприємств, він містить всі істотні умови для договорів даного виду. Дійсність Договору сторонами не оспорюється.

Загальні положення поставки врегульовані параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписом частини 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України, статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Із матеріалів справи вбачається і відповідачем не спростовано, що позивач поставив відповідачу, а останній отримав товар за видатковими накладними: РН-0000146 від 06.08.2015 року на суму 231 490,26 грн. та РН-0000209 від 17.09.2015 року на суму 121 992 грн. Факт отримання Товару по вказаних видаткових накладних відповідачем визнається.

В специфікаціях № 1 від 06.08.2015 та № 2 від 16.09.2015, які є невід'ємними частинами Договору, визначено, що оплата за Товар здійснюється протягом 10 днів з моменту поставки (дати відмітки на ТТН Постачальника).

Отже, за Товар, отриманий відповідно до специфікації № 1 по видатковій накладній від 06.08.2015, відповідач повинен був провести розрахунок із позивачем не пізніше 16.08.2015, та за товар, отриманий відповідно до специфікації № 2 по видатковій накладній від 16.09.2015, відповідач повинен був провести розрахунок не пізніше 26.09.2015.

Як вбачається із матеріалів справи, протягом серпня-вересня 2015 року відповідач перерахував на рахунок позивача кошти в таких сумах: 04.09.2015 перерахував суму 10 000 грн., 11.09.2015 - 17 900 грн., 16.09.2015 - 40 000 грн., 17.09.2015 - 50 274 грн. В платіжних дорученнях у призначенні платежу вказано: "за пшеницю зг. дог. № 15/08/80-р від 06.08.15р." Тобто, вказані суми були сплачені відповідачем на виконання свого зобовязання саме по цьому договору, що є предметом спору у даній справі.

Вказані відповідачем у запереченні на позов суми, що були перераховані відповідачем в цей же період із призначенням платежу "за пшеницю зг. дог. № 4/07 від 24.07.15р.", не можуть зараховуватися в рахунок погашення заборгованості за товар, отриманий по договору № 15/08/80-р від 06.08.15, оскільки відповідач, як власник коштів та платник, самостійно визначив призначення платежу, не повідомляв позивачу про помилкову сплату коштів ні після перерахування коштів, ні на вимогу позивача про сплату заборгованості від 16.10.2015, тим більше, що сторонами був укладений такий договір і відповідач здійснював оплату по ньому.

Таким чином, матеріалами справи доведено і відповідачем не спростовано факт перерахування відповідачем коштів в сумах значно менших, ніж була виконана поставка товару, та із порушенням строків, вказаних у Специфікаціях.

В статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Пунктом 7.3. Договору передбачено сплату Покупцем в разі прострочення оплати (невчасну оплату, неоплату) штрафу в розмірі 10% від суми договору, а крім того, в разі прострочення оплати більше ніж на 10 днів - пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг), тобто частиною четвертою статті 231 ГК України сторонам за договором надано право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу. Встановлення штрафу в такому розмірі відповідає праву сторін, виходячи із змісту статті 627 ЦК України про свободу договору, суть якої полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З огляду на викладене, доводи відповідача в цій частині суд вважає безпідставними та необґрунтованими.

Також пунктом 7.4. Договору встановлено, що за порушення грошових зобовязань за цим Договором сторони в порядку ст. 625 ЦКУ сплачують тридцять пять відсотків річних від суми простроченого зобовязання. Із змісту вказаного пункту Договору вбачається, що відповідно до припису статті 625 ЦК України сторони встановили в Договорі інший розмір процентів річних, ніж це встановлено у статті 625 ЦК України. Встановлення іншого розміру процентів річних відповідає праву сторін, передбаченому в частині 2 статті 625 вказаного Кодексу, та виходячи також із змісту статті 627 ЦК України про свободу договору. Розмір цих процентів законом не обмежується.

В статті 534 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач та яку просить застосувати у даному спорі, вказано, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

У Договорі поставки товару № 15/0//80-Р від 06.08.2015 інший порядок зарахування коштів у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання зобов'язання у повному обсязі не передбачено.

Оскільки відповідачем були перераховані кошти в сумах менших, ніж здійснена поставка товару по ВН № 0000146 від 06.08.2015, і цих коштів було недостатньо для погашення всієї суми поставки (231 490,26 грн.), тому суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про застосування припису статті 534 ЦК України та зарахування перерахованих сум в порядку, визначеному цією статтею.

При цьому суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що зарахуванню в другу чергу підлягають проценти, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України, тобто 35% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, передбачені в пункті 7.4. Договору. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2014 року у справі № 14/037, в якій вказано, що у розумінні статей 536 та 625 Цивільного кодексу України проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто фактично вказано про ідентичну природу цих процентів. Це підтверджується також самим змістом статті 625 ЦК України, якою проценти за прострочення виконання грошового зобовязання відносяться до основного боргу, у звязку з чим ці проценти не підлягають зменшенню в порядку статті 551 ЦК України. У статті 534 цього Кодексу не вказано, які саме проценти підлягають зарахуванню в другу чергу, тому виходячи з викладеного проценти, що нараховуються до сплати відповідно до статті 625 ЦК України в розмірі, встановленому пунктом 7.4. Договору, повинні зараховуватися в другу чергу.

В другу чергу також підлягають зарахуванню пеня та штраф, розраховані відповідно до пункту 7.3. Договору. Право позивача вимагати зарахування в другу чергу пені і штрафу, що відповідно до статті 549 ЦК України відносяться до неустойки, також відповідає припису статті 534 ЦК України.

Безпідставними є доводи відповідача про заборону стягнення одночасно пені та штрафу, виходячи з того, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного Кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 9 квітня 2012 року у справі № 20/246-08, від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011, в яких також вказано, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У Договорі поставки № 15/08/80-Р від 06.08.2015 сторонами передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - штрафу та пені, отже відповідач лише один раз притягується до відповідальності за порушення строків оплати поставленого товару.

Посилання відповідача на постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року суд вважає безпідставним, оскільки у справі, що розглядалася, існував спір у цивільних правовідносинах. Натомість у даній справі розглядається господарський спір між господарюючими субєктами відповідно до приписів Господарського кодексу України.

З огляду на викладене, вимога позивача про зарахування перерахованих відповідачем коштів в сумах 10 000 грн, 17 900 грн, 40 000 грн, 50274 грн в порядку, передбаченому статтею 534 ЦК України, суд вважає законною та обгрунтованою, основаною на Законі і Договорі. В результаті належного розрахунку перерахованих відповідачем коштів, дат їх перерахування та правильності зарахування в рахунок перерахованих сум належних до сплати сум штрафу, пені та 35 процентів річних, суд приходить до висновку, що запропонований позивачем розрахунок є логічним, відповідає припису статті 534 ЦК України та викладеним вище нормам чинного законодавства, однак позивачем допущено у розрахунку в заяві про зміну позовних вимог деякі неточності, у звязку з чим залишок заборгованості відповідача за отриманий у позивача товар складає 275 705 грн 17 коп., а також з відповідача підлягають стягненню 10 166 грн 45 коп. пені по 20.10.2015, 7 818 грн 96 коп. 35 процентів річних, 12 199 грн 20 коп. штрафу.

На підставі статті 49 ГПК України з відповідача підлягають відшкодуванню позивачу, пропорційно розміру задоволених вимог, понесені останнім витрати на сплату судового збору в сумі 4 588 грн 35 коп.

З огляду на викладене, керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із публічного акціонерного товариства "Ватутінський хлібокомбінат" (20251, Черкаська область, Звенигородський район, м. Ватутіне, вул. Транспортна, 33, ідентифікаційний код 00380669) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Катеринопільський Торговий Дім" (20500, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 32316860) 275 705 грн 17 коп. (двісті сімдесят пять тисяч сімсот пять гривень 17 копійок) боргу, 10 166 грн 45 коп. (десять тисяч сто шістдесят шість гривень 45 копійок) пені, 7 818 грн. 96 коп. (сім тисяч вісімсот вісімнадцять гривень 96 копійок) тридцять пять процентів річних, 12 199 грн. 20 коп. (дванадцять тисяч сто девяносто девять гривень 20 копійок) штрафу, 4 588 грн 35 коп. (чотири тисячі пятсот вісімдесят вісім гривень 35 копійок) судового збору.

У решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 21.12.2015

Суддя А.Д. Пащенко