КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа№ 910/16458/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

секретар Каніковський А.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: Погружальська К.В. (представник за довіреністю)

від відповідача-2: Туз А.І. (представник за довіреністю), Сенів Т.В. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова"

на рішення господарського суду міста Києва

від 03.09.2015 року

у справі № 910/16458/15 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів"

про визнання пункту 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL від 21.12.2010 року недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна", Товариства з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" про визнання пункту 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №100080-FL-0, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за №1785, 1786, відповідно до умов якого Лізингодавець погоджується передати об'єкт лізингу в користування Лізингоодержувачу, і Лізингоодержувач погоджується прийняти в користування об'єкт лізингу від Лізингодавця, а також здійснювати лізингові платежі та інші платежі. Як зазначає позивач, за спірним договором були передані права оренди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (п.5.4 додатку №1 до договору), що є порушенням законодавства про фінансовий лізинг, оскільки у лізинг можуть передаватися лише неспоживна річ визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основних фондів. Зазначав, що права позивача як орендаря приміщення, розташованого за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, є грубо порушеними в частині безперешкодного користування ним протягом визначеного строку, в зв'язку з чим просить суд визнати недійсним пункт 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів", посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, в частині, що стосується частини торговельного центру, площею 8173,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, належної Товариству з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна" на праві оренди за договором оренди від 19.12.2008 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2015 року у справі №910/16458/15 задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" та Товариства з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" про визнання пункту 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва 03.09.2015 року у справі №910/16458/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм процесуального та матеріального права. При цьому, скаржник вказує на те, що включення до договору фінансового лізингу умови про передачу майнових прав та обов'язків ТОВ Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" як орендодавця за договором оренди є грубим порушенням чинного законодавства України, а саме: ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та має прямим наслідком недійсність відповідних положень договору фінансового лізингу, зважаючи на положення ЦК України. Щодо строку позовної давності скаржник зазначив, що про існування договору лізингу скаржнику стало відомо лише в жовтні 2014 р. при ознайомленні з матеріалами позову у справі №910/22954/14, а тому визначені законодавством строки позовної давності за спірними вимогами не є пропущеними, а висновки суду першої інстанції - помилковими.

05.11.2015 р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2, зокрема зазначає, що оспорюваний пункт 5.4 додатку до договору фінансового лізингу з моменту його укладення і до сьогодні жодним чином не порушує прав та інтересів позивача, а тому у позивача відсутні правові підстави вимагати визнання недійсним договору фінансового лізингу, з огляду на відсутність порушеного права.

09.11.2015 р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1, зокрема зазначає, що вимоги, заявлені позивачем в апеляційній скарзі є необґрунтованими, аргументи, які наводить скаржник суперечать обставинам справи.

В судове засідання апеляційної інстанції 02.12.2015 р. представник позивача не з'явився.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність представника позивача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача-1 заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2015 року у справі №910/16458/15 - без змін, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача-2 заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2015 року у справі №910/16458/15 - без змін, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

19.12.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна" (Орендар) було укладено договір оренди, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №4988, 4989, відповідно до умов якого Орендодавець побудував частину торгівельного центру, в якому розміщено, в тому числі об'єкт оренди для влаштування гіпермаркету будівельних матеріалів та інструментів, включно знаряддя для садівництва та городництва, призначений для користування згідно з умовами цього договору. Орендодавець зобов'язується здати в оренду орендарю об'єкт оренди згідно з умовами цього договору, а орендар зобов'язується взяти в оренду зазначений об'єкт оренди та сплачувати орендодавцю орендну плату.

Виходячи зі змісту п. 1.5 договору, Орендодавець запевняє, що відсутні будь-які офіційні обмеження або вимоги, а також будь-які інші факти, в тому числі юридичні, які можуть перешкодити виконанню зобов'язань, передбачених цим договором. Орендодавець також запевняє, що земельна ділянка не є відчуженою, подарованою, заставленою, відносно неї не ведеться жодного судового провадження, вона не знаходиться в податковій заставі. Земельна ділянка не є внеском до статутного капіталу жодної юридичної особи. Орендодавець також запевняє, що дотепер жодна третя особа не заявляла своїх прав чи претензій і що такі не очікуються в майбутньому, а також, що земельній ділянці не було завдано екологічної шкоди (немає не використовуваних забруднених площ або набутого екологічного забруднення) або будь-яких інших обтяжень, які обмежують право користування орендаря. Незважаючи на вищесказане, орендодавець заявляє, що він уклав або має намір укласти ряд кредитних договорів, лізингових договорів та договорів по забезпеченню, задля фінансування будівництва визначеного цим договором проекту торгового центру по вулиці Стрійській поблизу перехрестя з міською кільцевою дорогою, м. Львів, надалі об'єкт оренди, тим не менше, він заявляє, що такі договори жодним чином негативно не впливатимуть чи обмежуватимуть виконання зобов'язань за цим договором та договором оренди.

Відповідно до п. 2.1 договору він укладається строком на 15 років з дати передачі об'єкта оренди. Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Факт передачі засвідчується актом приймання-передачі, що міститься в додатку 9 до цього договору.

Пунктом 9.3 договору сторони погодили, що у випадку, якщо орендодавець хоче здійснити продаж торговельного центру, на умовах подальшої його оренди та отримання в лізинг (як спосіб фінансування/рефінансування інвестиції), він залишається Орендодавцем з усіма правами та зобов'язаннями, що виникають з договору оренди.

Згідно з п. 9.4 договору сторони погоджуються, що Орендар відмовляється від своїх переважних прав на об'єкт оренди.

У разі передачі об'єкта оренди третій особі орендодавець відповідає за те, щоб ця передача не мала негативних юридичних чи фактичних наслідків для орендаря. У разі передачі прав або продажу об'єкта оренди орендодавець гарантує також, що це не зашкодить існуванню та продовженню орендних відносин за даним договором. (п. 15.1 договору).

21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за №1779, 1780, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність покупця, а Покупець зобов'язується прийти і сплатити, відповідно до умов цього договору, за нерухоме майно, земельну ділянку, а саме: пусковий комплекс №1 - гіпермаркет "Практікер", площею 8112,8 кв.м. та торговий центр (ІІ пусковий комплекс), площею 98104,7 кв.м., які розташовані за адресою: Україна, Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, буд. 30, розміщені на земельній ділянці площею 8,9171 га (кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0015), а також земельну ділянку під нерухомим майном (п. 1.1 договору купівлі-продажу).

Крім того, 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №100080-FL-0, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за №1785, 1786, відповідно до умов якого Лізингодавець погоджується передати об'єкт лізингу в користування Лізингоодержувачу, і Лізингоодержувач погоджується прийняти в користування об'єкт лізингу від Лізингодавця, а також здійснювати лізингові платежі та інші платежі.

Відповідно до п. 1.5 договору фінансового лізингу, цей договір набирає чинності після його нотаріального засвідчення та державної реєстрації в Державному реєстрі правочинів.

Згідно з п. 1.6 договору фінансового лізингу, об'єкт лізингу надається Лізингоодержувачу з метою передачі в оренду приміщень об'єкту лізингу дозволеним орендарям за договорами оренди у відповідності до умов цього договору, а також з метою надання послуг з управління та обслуговування нерухомості, які стосуються об'єкта лізингу ("Комерційна діяльність"). Об'єкт лізингу передається Лізингоодержувачу протягом одного календарного тижня після дати набрання чинності цього договору, і така передача підтверджується фактом підписання сторонами акту прийому-передачі об'єкту лізингу, форма якого додається до цього договору в якості додатка 3.

Об'єкт лізингу передається за цим договором лізингоодержувачу на встановлений строк, що становить 180 місяців, починаючи з дати початку лізингу (п. 2.1 договору фінансового лізингу).

Пунктом 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу передбачено, що одночасно з передачею об'єкта лізингу та у зв'язку з такою передачею, від Лізингодавця до Лізингоодержувача переходять всі права та обов'язки орендодавця за договорами оренди, які існують станом на дату цього договору. Лізингодавець уповноважує Лізингоодержувача, а Лізингоодержувач зобов'язується виконувати всі зобов'язання Лізингодавця як власника об'єкта лізингу згідно з законодавством у сфері будівництва і нерухомості та, зокрема, лізингоодержувач повинен здійснювати управління об'єктом лізингу незалежно або за допомогою менеджера з відповідною ліцензією, вести записи всіх ремонтних робіт на об'єкті лізингу та надавати ці записи лізингодавцю для перевірки, а також принаймні один раз на рік проводити періодичну перевірку технічного стану об'єкта лізингу. Протоколи за результатами технічного контролю за об'єктом лізингу, оцінки його технічного стану, а також будівельно - технічна документація, яка стосується будівельних робіт, що проводяться на об'єкті лізингу протягом періоду його використання, повинні надаватися лізингодавцю для перевірки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що за спірним договором були передані права оренди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (п.5.4 додатку №1 до договору), що є порушенням законодавства про фінансовий лізинг, оскільки у лізинг можуть передаватися лише неспоживна річ визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основних фондів; права позивача як орендаря приміщення, розташованого за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, є грубо порушеними в частині безперешкодного користування ним протягом визначеного строку, в зв'язку з чим просив суд визнати недійсним пункт 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів", посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, в частині, що стосується частини торговельного центру, площею 8173,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, належної Товариству з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна" на праві оренди за договором оренди від 19.12.2008 р.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Крім того, з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", відповідно до якого, вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено вище, 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №100080-FL-0, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за №1785, 1786, відповідно до умов якого Лізингодавець погоджується передати об'єкт лізингу в користування Лізингоодержувачу, і Лізингоодержувач погоджується прийняти в користування об'єкт лізингу від Лізингодавця, а також здійснювати лізингові платежі та інші платежі.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає Закон України "Про фінансовий лізинг".

Статтями 1 та 2 вказаного Закону визначено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції"№18 від 26.12.2011 року, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за спірним договором фінансового лізингу були передані права оренди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" (п.5.4 додатку №1 до договору), що є порушенням законодавства про фінансовий лізинг, оскільки у лізинг можуть передаватися лише неспоживна річ визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основних фондів.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 807 зазначеного кодексу передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Статтею 184 Цивільного кодексу України визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до п.1.2 договору фінансового лізингу об'єкт лізингу за цим договором означає: пусковий комплекс №1 - гіпермаркету "Практікер", загальною площею 8112,8 кв.м., за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вулиця Стрийська, будинок 30, та торговий центр (ІІ пусковий комплекс) площею 98104,7 кв.м., за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вулиця Стрийська, будинок 30.

Пунктом 9.3 договору оренди сторони погодили, що у випадку, якщо орендодавець хоче здійснити продаж торговельного центру, на умовах подальшої його оренди та отримання в лізинг (як спосіб фінансування/рефінансування інвестиції), він залишається Орендодавцем з усіма правами та зобов'язаннями, що виникають з договору оренди.

Згідно з п. 9.4 договору оренди сторони погоджуються, що Орендар відмовляється від своїх переважних прав на об'єкт оренди.

У разі передачі об'єкта оренди третій особі орендодавець відповідає за те, щоб ця передача не мала негативних юридичних чи фактичних наслідків для орендаря. У разі передачі прав або продажу об'єкта оренди орендодавець гарантує також, що це не зашкодить існуванню та продовженню орендних відносин за даним договором. (п. 15.1 договору оренди).

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна", при укладанні договору оренди від 19.12.2008 року, погодилось на подальшу передачу прав на об'єкт оренди до іншого власника, при цьому у разі подальшої оренди об'єкта та отримання в лізинг (як спосіб фінансування/рефінансування інвестиції), Товариство з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" залишається Орендодавцем з усіма правами та зобов'язаннями, що виникають з договору оренди. Наведене свідчить про відсутність будь-яких порушень прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна", оскільки під час укладання спірного договору фінансового лізингу останній залишився орендарем за договором оренди від 19.12.2008 року.

Враховуючи те, що оспорюваний договір містить ознаки договору лізингу та договору оренди (змішаний договір), з урахуванням положень ч.2 ст.638 Цивільного кодексу України, відповідно до якої до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача щодо порушення законодавства про фінансовий лізинг у зв'язку із зазначенням в п.5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу про передачу прав та обов'язків орендодавця за договорами оренди.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів, викладених у позовній заяві, відносно того, в чому саме полягає незаконність вказаного пункту договору, що тягне за собою визнання її недійсним, не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним пункт 5.4 додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів зазначає, що позивач не є стороною договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів".

Крім того як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 27.11.2014 року у справі №910/22954/14, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 року, постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 року та постановою Верховного Суду України від 27.05.2015 року, встановлено, що договір оренди між ТОВ "СіріусПроект Львів" та ТОВ "Практікер Україна" є розірваним з 13 серпня 2014 року й зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна" звільнити орендоване приміщення - торговельний центр - гіпермаркет будівельних матеріалів та інструментів, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, буд. №30.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення спірного договору, оскільки сам договір оренди є розірваним ще з 13.08.2014 року, тоді як з даною позовною заявою позивач звернувся 25.06.2015 року.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" та Товариства з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" про визнання пункту 5.4 Додатку №1 до договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним.

Щодо заяви, заявленої відповідачем-2 в суді першої інстанції про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає, що в даному випадку позовна давність не підлягає застосуванню, оскільки суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, тоді як позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Аналогічна позиція викладена в п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10, відповідно до якого за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2015 року у справі №910/16458/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/16458/15 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко