ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015р. Справа№ 914/2170/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест», м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1, с.Наварія, Львівська область

про стягнення 4 154 285 грн. 81 коп.

Головуючий суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Петрашко М.М.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2В, представник (довіреність №145 від 29.09.2015р.);

від відповідача: ОСОБА_3, представник (довіреність №16/11-15 від 16.11.2015 р.);

від третьої особи: ОСОБА_1

Публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк», м. Київ звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест», м. Львів про стягнення 4154285грн. 81 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 06.07.2014р. призначив розгляд справи на 16.07.2014 р. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду. За клопотанням представника сторони строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 22.09.2015 р.

Ухвалою від 29.10.2015 р. суд залучив ОСОБА_1 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 22.09.2015 р. призначено колегіальний розгляд вказаної справи. Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію у складі суддів Сухович Ю.О. та Петрашка М.М., головуючий суддя Мазовіта А.Б. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду. За клопотанням представника сторони строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 08.12.2015 р.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01.10.2012р. між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2, згідно умов якого позивач зобовязувався надати відповідачу кредит в сумі 4950000 грн. 00 коп. Відповідач зобовязувався протягом дії договору сплачувати проценти за користування коштами та повернути суму кредиту до 29.09.2015 р., а в разі неналежного виконання обовязків по договору на вимогу позивача повернути суму кредиту достроково. У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань по кредитному договору, позивач звернувся з вимогою про дострокове повернення суми кредиту та нарахованих процентів. Однак, відповідач свої зобовязання щодо сплати відсотків та повернення суми кредиту не виконав, на дату подання позову до суду заборгованість становить 3800000 грн. 00 коп. по кредиту, 308 794грн. 51коп. по сплаті процентів. За несвоєчасне виконання зобовязань по договору банківського кредиту відповідачу нараховано 18 698 грн. 63 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 19 192 грн. 67 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків, 7600грн. 00коп. штрафу. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача, становив 4154285грн. 81 коп.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що 11.03.2015 р. між відповідачем та третьою особою було укладено договір про відступлення права вимоги за договором банківського рахунку від 06.05.2009 р. із залишком коштів на вказаному рахунку в сумі 180 844,90 доларів США. На підставі вказаного договору відступлення права вимоги, відповідач набув право вимоги, яке належало третій особі, до позивача із загальною сумою вимог в розмірі 180 844,90 доларів США. Умовами договору банківського кредиту передбачено право позичальника достроково здійснити погашення заборгованості по вказаному кредитному договору. Враховуючи надане позичальнику право, відповідач 26.03.2015 р. звернувся до позивача із заявою про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором. Також 26.03.2015 р. відповідач повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог згідно договору банківського рахунку в сумі 180 844,90 доларів США, що по курсу НБУ на дату звернення становило 4250001 грн. 76коп., в рахунок погашення кредитних зобовязань по договору банківського кредиту щодо повернення 3 800 000 грн. 00 коп. кредиту та 67 884 грн. 94коп. процентів. Таким чином, зобовязання відповідача за договором банківського кредиту є виконаними, а вимога позивача про стягнення 4 154 285 грн. 81 коп. є безпідставною та до задоволення не підлягає

Третя особа проти позову заперечила, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

1 жовтня 2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Укргазпромбанк» (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» (позичальник) було укладено договір банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2.

Відповідно до п. 1.1. договору предметом цього договору є надання кредитодавцем позичальнику грошових коштів (кредит) у вигляді відновлювальної кредитної лінії та зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі в розмірі, на умовах та в порядку, що визначені цим договором, а саме: ліміт граничної заборгованості за кредитною лінією (сума кредиту) 4 950 000 грн. 00 коп.; строк кредиту (строк кредитування) до 30 вересня 2014 року включно, повернення кредиту здійснюється частинами в розмірі та в строки згідно графіку повернення кредиту; процентна ставка за користування кредитом 23% річних та ін.

На виконання умов вищевказаного договору, позивач надав відповідачу грошові кошти, що підтверджується меморіальним ордером №2593 від 02.10.2012 р., №2352 від 08.10.2012 р., №1442 від 16.10.2012 р., №233 від 19.10.2012 р., №869 від 23.10.2012 р., №2237 від 25.10.2012 р., №3098 від 30.10.2012 р., №738 від 01.11.2012 р.

30 вересня 2014 р. сторони уклали додаткову угоду №1 до договору банківського кредиту, якою встановили ліміт заборгованості за кредитною лінією у розмірі 4 100 000 грн. 00 коп., змінили строк користування кредитом до 29.09.2015 р. та процентну ставку за користування кредитом 26% річних.

Згідно п. 1.2. договору банківського кредиту строк сплати процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитною лінією щомісячно, не пізніше пятого числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а за останній місяць користування кредитом одночасно з погашенням суми кредиту, але не пізніше кінцевого строку кредиту (строку кредитування).

Згідно п. 3.2.12. договору банківського кредиту позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом та комісії за договором, незалежно від настання строку виконання зобовязання, у випадку невиконання позичальником будь-якого зобовязання за цим договором або за будь-яким іншим договором, укладеним з кредитодавцем.

Позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою за вих. №189/14 від 18.05.2015 р., в якій вимагав в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги сплатити прострочену суму кредиту та відсотків.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх обовязків щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача 3800000 грн. 00 коп. заборгованості по кредиту, 308 794 грн. 51 коп. заборгованості по сплаті процентів, 45 491 грн. 30коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по кредитному договору.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Як встановлено судом, 11 березня 2015 р. між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги.

За цим договором первісний кредитор (третя особа) передає новому кредитору (відповідачу) за плату право вимоги, належне первісному кредитору по договору №10326 банківського рахунку від 06.05.2009 р., укладеному між первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Укргазпромбанк» (банк-боржник).

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги, новий кредитор набуває права вимагати від банку (боржника) виконання зобовязань по договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2009 р. на суму 180844,90 доларів США.

Згідно п. 2.1. договору відступлення права вимоги первісний кредитор зобовязувався сповістити банк (боржника) про передачу права вимоги.

Як вбачається із довідки за вих. №112/1/14 від 11.03.2015 р., виданої ПАТ «Укргазпромбанк», станом на 11.03.2015 р. на поточному рахунку ОСОБА_1 залишок коштів становить 180 844,90 доларів США.

17.03.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» із письмовим повідомленням про укладення 11.03.2015 р. між ОСОБА_1 та ТзОВ «Компанія «Галнафтоінвест» договору відступлення права вимоги. До вказаного повідомлення було долучено копію договору відступлення права вимоги від 11.03.2015 р.

Позивач у письмових запереченнях на відзив вказує на неможливість передачі прав і вимог у правовідносинах, які випливають з договору банківського рахунку, оскільки лише власник рахунку має право розпоряджатися коштами на рахунку та отримувати кошти з рахунку, відповідні правовідносини нерозривно повязані з особою клієнта банку/власника рахунку.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Згідно ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, зокрема, у зобовязаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно частин 1, 3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобовязується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Проте, ні законом (ст. 515 ЦК України, глава 72 ЦК України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), ні умовами договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2009 р. не передбачено заборони на відступлення права вимоги у зобовязанні, яке виникло з договору банківського рахунку, та не вказано на необхідність погодження із боржником заміни кредитора. Договір про відступлення права вимоги від 11.03.2015 р. судом не визнаний недійсним.

Посилання позивача на те, що зобовязання, які виникли з договору №10326 банківського рахунку від 06.05.2009 р., нерозривно повязані з особою власника рахунку, є безпідставними, оскільки банк зобовязаний зараховувати кошти на рахунок, виконувати розпорядження щодо переказу чи видачі коштів, тобто, вказані зобовязання мають майново-грошовий характер. Процедура ідентифікації власника рахунку є технічною процедурою та не змінює у зобовязанні, яке виникло між сторонами, майново-грошового характеру.

Таким чином, третьою особою було правомірно відступлено право вимоги по договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2009 р. у сумі 180 844,90 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник має право виконати свій обовязок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 531 ЦК України).

Згідно п. 4.2.2. договору банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р. позичальник має право достроково погашати заборгованість за сумою кредиту.

Враховуючи наведене право на дострокове погашення, 26 березня 2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» звернулося до Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» із заявою за вих. №22/03 про дострокове погашення 26.03.2015 р. заборгованості по договору банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р. в сумі 3800000грн. 00 коп. по кредиту та в сумі 67 884 грн. 94 коп. по відсотках.

Умовами договору банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р. не передбачено обставин, за наявності яких у позичальника виникає право достроково повернути кошти за договором, а також не встановлено строку та форми звернення щодо дострокового повернення кредитних коштів.

Право позичальника достроково повернути кредитні кошти, передбачене п. 4.2.2. договору банківського кредиту, не повязане з правом кредитодавця вимагати дострокового виконання зобовязань, що передбачено п. 3.2.12. договору, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, на які у запереченнях на відзив посилається позивач, обґрунтовуючи момент виникнення права на дострокове повернення.

Таким чином, позичальник (боржник, відповідач) може реалізувати своє право на дострокове повернення суми кредиту, процентів та інших платежів у будь-який час та у будь-який спосіб, який не суперечить умовам договору, що останнім 26.03.2012 р. і було здійснено.

Також, 26 березня 2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» звернулося до Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» із заявою за вих. №23/03 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

У вказаній заяві відповідач, зіславшись на п. 4.4.2. договору банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р., подану позивачу заяву за вих. №22/03 від 26.03.2015 р. та укладений 11.03.2015 р. між відповідачем та третьою особою договір відступлення права вимоги, просив згідно ст. 601 ЦК України зарахувати зобовязання ПАТ «Укргазпромбанк» по договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2006 р. у сумі 180 944,90 доларів США, що по курсу НБУ на момент звернення становить 4250001 грн. 76 коп. в рахунок погашення кредитних зобовязань відповідача по договору банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р. в сумі 3800000 грн. 00 коп. по кредиту та в сумі 67884грн. 94 коп. по відсотках.

Позивач посилається на постанову Правління Національного банку України №42/БТ від 22.01.2015 р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», якою ПАТ «Укргазпромбанк» встановлено обмеження в діяльності банку, зокрема, передбачено, що погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями ПАТ «Укргазпромбанк» приймається тільки в грошовій формі. На думку представника позивача, проведення зарахування зустрічних вимог не передбачає надходження грошових коштів на рахунки банку. Відтак, приймати погашення заборгованості за договором банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р., починаючи з 22.01.2015 р. банк був вправі лише зарахуванням грошових коштів на рахунки. Всі інші способи погашення заборгованості, в тому числі шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є такими, що суперечать вимогам постанови Правління НБУ №42/БТ від 22.01.2015 р.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 601 ЦК України, зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (частина друга статті 601 ЦК України).

З наведеного випливає, що для зарахування зустрічних однорідних вимог достатньо лише заяви однієї із сторін, а саме зарахування не повязується із фактом прийняття такого зарахування іншою стороною.

Згідно вимог ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно п.31 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008р. №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань.

Відповідно до п.22 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.03.2009р. №01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін. За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобовязанні із зарахуванням вимог не вимагається.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України і під час здійснення касаційного перегляду судових рішень. Так в постанові від 02.02.2015р. у справі № 908/1811/14 Вищий господарський суд України зазначив, що моментом припинення зобов'язань сторін згідно з надісланими відповідачем заявами про зарахування зустрічних однорідних вимог є дата самої заяви (а не день її отримання).

В постановах Вищого господарського суду України від 04.03.2015р. у справі №910/11117/14, від 18.03.2015р. у справі №910/15419/14 суд касаційної інстанції зазначив, що чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобовязання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобовязанні.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобовязань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Згідно постанови Правління Національного банку України від 07.04.2015р. №217 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 07.04.2015 р. №70 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Укргазпромбанк», згідно з яким з 08.04.2015 р. у ПАТ «Укргазпромбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію.

Як зазначалося вище, відповідач звернувся із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог 26.03.2015 р., тобто ще до запровадження тимчасової адміністрації.

Таким чином, заборони сторонам здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог станом на 26.03.2015 р. не існувало.

Як зазначено у п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 р. №14 грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобовязання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно договору банківського кредиту №55-КЛ/12-Л2 від 01.10.2012 р. відповідач зобовязаний був повернути (сплатити) позивачу кошти у сумі 3800000 грн. 00 коп. по кредиту та у сумі 67884грн. 94 коп. по відсотках. Згідно договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2006 р. позивач зобовязаний був на вимогу відповідача повернути грошові кошти у сумі 180944,90 доларів США (по курсу НБУ на момент звернення 4250001грн. 76 коп.), якому перейшло право вимоги на цю суму відповідно до укладеного між ним та ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги. Вказані зобовязання для кожного із боржників щодо кожного із кредиторів є грошовими, що свідчить про їх однорідність.

Заперечення представника позивача щодо того, що зобов'язання банку за договором банківського рахунку не мають грошового характеру, а по суті є розрахунково-касовими послугами, які споживаються клієнтом в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а тому не можуть бути предметом зарахування згідно ст.601 ЦК України, суд відхиляє як безпідставні, оскільки зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунку, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку відповідач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14, постанові від 01.04.2015р. у справі №910/5560/14, постанові від 01.04.2015р. у справі №910/9231/14, а також Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові від 03.03.2015р. у справі № 923/1116/14, постанові від 04.03.2015р. у справі №910/11117/14, постанові від 18.03.2015р. у справі № 910/15419/14, постанові від 23.04.2015р. у справі №910/21437/14, постанові від 29.04.2015р. у справі №910/5560/14, постанові 13.05.2015р. у справі №926/1203/14.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3 800 000 грн. 00 коп. заборгованості по кредиту, 67884 грн. 94коп. заборгованості по сплаті процентів є безпідставною, оскільки зобовязання відповідача щодо сплати вищевказаних сум припинено 26.03.2015 р. у звязку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Судом перевірено правильність нарахування 240909 грн. 57 коп. процентів за період з 26.03.2015 р по 22.06.2015 р. та встановлено, що зазначена сума процентів нарахована позивачем безпідставно, оскільки зобовязання по сплаті тіла кредиту в розмірі 3800000 грн. було виконано відповідачем повністю 25.03.2015р. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на вказану суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 5.1. договору банківського кредиту у разі порушення позичальником зобовязання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісій згідно умов цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в національній валюті України за курсом НБУ на дату нарахування в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 18 698 грн. 63 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 19 192 грн. 67 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Судом перевірено розрахунок сум пені та встановлено, що після проведеного судом перерахунку розмір пені повинен становити 67,87 грн. за прострочення сплати нарахованих процентів за період з 08.01.2015 р. по 08.01.2015 р. В решті заявленої до стягнення пені слід відмовити, оскільки, як вже зазначалося вище, у період з 07.04.2015 р. по 22.06.2015 р. у відповідача не було простроченої заборгованості по кредиту і процентах у звязку із повним виконанням відповідачем 25.03.2015 р. своїх зобовязань перед банком шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно п. 5.3. договору банківського кредиту у разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за цим договором (крім грошових зобовязань) позичальник сплачує штраф у розмірі 0,2% від ліміту граничної заборгованості за кредитною лінією, що зазначена в п. 1.1.2. договору, за кожен випадок такого порушення.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 7600грн. 00 коп. за порушення умов страхування майна.

Відповідно до 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач у заяві, поданій через канцелярію суду, заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності щодо стягнення суми штрафу, нарахованого позивачем за порушення умов страхування майна.

Згідно п. п. 3.2.9. договору банківського кредиту позичальник зобовязаний у день укладення договору іпотеки, який забезпечує виконання зобовязань позичальника за цим договором згідно п. 2.4.1. цього договору, здійснити дії щодо страхування на користь кредитодавця зазначених предметів іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування та надати кредитодавцю відповідний договір страхування, а також документи, що підтверджують факт оплати страхового платежу.

Як вбачається із матеріалів справ та не спростовується позивачем, договір іпотеки був укладений 01.10.2012 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, позовна давність щодо неустойки у вигляді штрафу, нарахованого позивачем за порушення п. 3.2.9. договору банківського кредиту, розпочинає свій перебіг з 02.10.2012 р. та припиняє 01.10.2013 р. Позивачем подано позов 06.07.2015 р., тобто, більше ніж через рік з дня, коли у позивача виникло право на стягнення штрафу, нарахованого позивачем за порушення п.3.2.9. договору банківського кредиту.

З огляду на те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, представником позивача не було наведено поважних причин пропущення позовної давності, суд прийшов до висновку про необхідність застосування наслідків пропуску позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу за порушення п. 3.2.9. договору банківського кредиту.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково у розмірі 67 грн. 87 коп. пені. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 07.04.2015 р. №217 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 07.04.2015р. №70 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Укргазпромбанк», згідно з яким з 08.04.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виконувати обовязки тимчасової адміністрації у ПАТ «Укргазпромбанк».

Пунктом 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача із даним позовом до суду) передбачено, що від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Згідно п. 4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 49 ГПК України необхідно покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 230, 231, 256, 258, 261, 267, 509, 512, 514, 515, 516, 526, 530, 531, 598, 599, 601, 626, 1050, 1048, 1054, 1066, 1074, 1089 ЦК України, ст. 193, 230, 231 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест», АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код 23884237) на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк», м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 13 (ідентифікаційний код 24262992) 67грн. 87 коп. пені.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест», АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код 23884237) в користь державного бюджету 1 грн. 17 коп. судового збору.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 02.12.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 07.12.2015 р.

Головуючий суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Петрашко М.М.