РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015Справа № 910/26794/15

За позовом Дочірнього підприємства «Кюне і Нагель»

до Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 89 160, 72 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Романова В.О. за довіреністю б/н від 06.01.2015 р.;

від відповідача: Руденко В.О. за довіреністю № 01/11 від 02.11.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство «Кюне і Нагель» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - відповідач) про стягнення 89 160, 72 грн. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він надав відповідачу послуги з перевезення вантажів, за які останній в порушення взятих на себе зобов'язань в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 000, 00 грн. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/26794/15, її розгляд призначено на 03.11.2015 р.

29.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, відповідно до змісту яких позивач уточнив та деталізував позовні вимоги і просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 33 000, 00 грн., пеню в сумі 24 527, 10 грн., 15% річних в сумі 11 440, 42 грн., інфляційні втрати в сумі 20 193, 20 грн.

В судовому засіданні 03.11.2015 р. судом прийнято до розгляду вищевказане уточнення позовних вимог, у зв'язку з чим позовні вимоги розглядаються в їх редакції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.11.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 01.12.2015 р.

01.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 01.12.2015 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить суд зменшити розмір нарахованих позивачем штрафних санкцій на підставі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України.

При цьому, в судовому засіданні 01.12.2015 р. представник відповідача підтвердив отримання від позивача електронною поштою рахунків на оплату наданих послуг з перевезення вантажів в день їх складання, та в подальшому отримання даних рахунків за допомогою засобів поштового зв'язку.

В судовому засіданні 01.12.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 08.12.2015 р.

Від позивача в судовому засіданні 08.12.2015 р. надійшло клопотання про повернення надміру сплаченого судового збору.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, підтримавши клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2014 р. між позивачем (експедитор) та відповідачем (клієнт) було укладено Договір транспортного експедирування № КН-254FO, відповідно до п. 2.1. якого клієнт доручає, а експедитор бере на себе зобов'язання за плату і за рахунок клієнта надати транспортно-експедиційне обслуговування, відповідно до узгоджених сторонами заявок. Сторони домовились, що даним Договором клієнт доручає експедитору організувати страхування вантажу клієнта за рахунок останнього.

Узгоджена сторонами заявка є невід'ємною частиною цього Договору (п. 2.2. Договору).

Під заявкою сторони у п. 1 Договору розуміють форму доручення клієнта, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення (групи однотипних перевезень), а саме: вид, найменування, розміри, вага вантажу; сума, що підлягає сплаті експедитору; пункти відправлення та призначення вантажу; найменування вантажовідправника та вантажоодержувача; дата завантаження та розвантаження або термін перевезення; тип, кількість, державні номери транспортних засобів; умови перевезення; особливі вказівки клієнта; інші умови, узгоджені сторонами.

Пунктом 3.2.5. Договору на клієнта покладено обов'язок сплачувати рахунки експедитора (суму доручення) на умовах, передбачених у цьому Договорі та в розмірі, узгодженому в заявках або додатках про тарифи.

Згідно з п. 4.1. Договору платежі та взаємні розрахунки за виконання доручення клієнта виконуються відповідно до виставленого експедитором рахунку. Сторони погодили, що рахунки, передані за допомогою факсимільного зв'язку підлягають оплаті та мають силу оригіналу до моменту отримання клієнтом всіх документів у відповідності до п. 3.1.7. цього Договору.

В силу п. 3.1.7. Договору експедитор зобов'язується надати клієнту за фактом виконання доручення оригінал рахунку на оплату суми доручення, акт виконаних робіт, податкову накладну, транспортну накладну з відміткою (відбиток печатки/офіційного штампу) вантажоодержувача про отримання вантажу.

Відповідно до п. 4.2. Договору рахунки експедитора підлягають оплаті протягом 10 календарних днів з дати виставлення рахунку.

За умовами п. 4.3. Договору сума, що підлягає сплаті експедитору, погоджується сторонами в заявках або у Додатку про тарифи. В цю суму включено витрати на оплату рахунків залучених до виконання перевезення третіх осіб, витрати на страхування вантажу, а також винагорода експедитора з урахуванням ПДВ. За фактом виконання доручення сторони підписують Акт виконаних робіт, який є невід'ємною частиною цього Договору.

На виконання заявок відповідача № 21/10 від 21.10.2014 р. та № 2 від 30.10.2014 р., позивачем було організовано та здійснено перевезення вантажу відповідача автомобільним транспортом за маршрутом Cortona, Італія - Київ, Україна та за маршрутом Sarre-Union. Франція - Київ, Україна, що підтверджується міжнародними автомобільними накладними CMR № 358518 та № 564784, а також актами виконаних робіт № 7631.411.011.01 від 11.11.2014 р. на суму 37 158, 35 грн. та № 766.410.012.01 від 29.10.2014 р. на суму 49 498, 03 грн., підписаними сторонами без зауважень і заперечень та скріпленими печатками обох підприємств.

Слід відзначити, що вказані акти не містять посилання на Договір, однак суд враховує, що за змістом ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву підприємства, установи, від імені яких складено документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст, обсяг та одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність їх оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Необхідності вказувати в актах наданих послуг підставу здійснення господарської операції чинне законодавство не визначає.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що між сторонами існує інший договір, ніж той, на який посилається позивач, і який є у матеріалах справи. Крім того, відповідач не заперечує проти отримання спірних послуг з перевезення вантажів саме за вказаним вище Договором та не надає доказів існування між сторонами іншого договору, на підставі якого відповідні послуги могли бути надані.

Сторонами, також, не наведено жодних переконливих доводів про те, що: на виконання вимог приписів статей 208, 207, 641, 642 ЦК України будь-яка з сторін у даній справі в письмовій формі зверталася до контрагента з пропозицією укласти інший договір про надання послуг; ця пропозиція містила істотні умови договору, виражала намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття і була акцептована контрагентом. При цьому, також, не наведено мотивів щодо необхідності укладання таких правочинів протягом строку дії Договору.

При цьому, складені позивачем на виконання спірних зобов'язань податкові накладні № 1299 від 29.10.2014 р. та № 362 від 11.11.2014 р. містять посилання саме на Договір № КН-254FO від 20.10.2014 р.

Для оплати наданих послуг з перевезення вантажів позивач згідно з п. 4.1. Договору виставив відповідачу рахунки № 186717 від 11.11.2014 р. на суму 37 158, 35 грн. та № 186635 від 29.10.2014 р. на суму 49 498, 03 грн.

Проте, відповідач надані позивачем послуги з перевезення вантажів оплатив частково в сумі 37 656, 38 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3566 від 02.03.2015 р. на суму 10 000, 00 грн., № 3721 від 11.03.2015 р. на суму 5 000, 00 грн., № 4011 від 20.03.2015 р. на суму 1 656, 38 грн., № 3 від 27.03.2015 р. на суму 7 000, 00 грн., № 4137 від 15.04.2015 р. на суму 7 000, 00 грн., № 4166 від 17.04.2015 р. на суму 7 000, 00 грн.

У відповідь на претензію позивача відповідач гарантійним листом № 17/03/02 від 17.03.2015 р. просив розстрочити погашення заборгованості частинами щомісячно у строк до 29.05.2015 р.

Оскільки відповідач ні у визначені Договором строки, ні у вказаний в гарантійному листі графік так і не погасив заборгованість перед позивачем, останній повторно звернувся до нього з вимогою про погашення боргу в сумі 49 000, 00 грн.

На підставі платіжних доручень № 4469 від 05.06.2015 р. на суму 1 000, 00 грн., № 3621 від 19.06.2015 р. на суму 7 000, 00 грн., № 4469 від 07.08.2015 р. на суму 3 000, 00 грн., № 5036 від 28.08.2015 р. на суму 5 000, 00 грн. відповідач частково оплатив заборгованість перед позивачем в сумі 16 000, 00 грн., тоді як залишок боргу в сумі 33 000, 00 грн. залишився неоплаченим.

З огляду на те, що надані позивачем послуги з перевезення вантажів залишились не оплаченими в сумі 33 000, 00 грн., останній вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України та ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до абзацу 1 ст. 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно з абзацом 2 ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Статтею 931 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2. Договору сторони визначили, що рахунки експедитора підлягають оплаті протягом 10 календарних днів з дати виставлення рахунку.

При цьому, пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що рахунки, передані за допомогою факсимільного зв'язку підлягають оплаті та мають силу оригіналу до моменту отримання клієнтом всіх документів у відповідності до п. 3.1.7. Договору.

За твердженнями позивача, для сплати наданих послуг з перевезення вантажів, 29.10.2014 р. відповідачу було виставлено рахунок № 186635 на суму 49 498, 03 грн. Також, 11.11.2014 р. відповідачу було виставлено рахунок № 186717 для оплати наданих послуг з перевезення вантажів на суму 37 158, 35 грн.

В судовому засіданні 01.12.2015 р. представник відповідача підтвердив факт отримання по електронній пошті вищевказаних рахунків 29.10.2014 р. та 11.11.2014 р. відповідно. Також, відповідач підтвердив факт отримання означених рахунків від позивача в подальшому за допомогою засобів поштового зв'язку.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним послуги з перевезення вантажів, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві їх вартості, відповідний борг, який станом на момент розгляду справи становить 33 000, 00 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 24 527, 10 грн., суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттю «пеня» дано визначення ч. 3 ст. 549 ЦК України, відповідно до змісту якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 6.3.5. Договору у разі затримки розрахунків, клієнт сплачує експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день затримки оплати. Штрафні санкції підлягають нарахуванню до моменту погашення клієнтом заборгованості.

Аналізуючи умови п. 6.3.5. Договору, яким передбачено, що штрафні санкції підлягають нарахуванню до моменту погашення клієнтом заборгованості, суд дійшов висновку, що в даному випадку сторони у Договорі визначили інші строки нарахування пені, що узгоджується з приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Позивачем було нараховано 24 527, 10 грн. пені, розрахунок якої суд вважає арифметично невірним та заниженим в силу обрання невірної методики розрахунку, однак в силу відсутності від позивача клопотання про вихід за межі позовних вимог, - задовольняє їх в цій частині саме в розмірі, заявленому позивачем.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 11 440, 42 грн. 15% річних та 20 193, 20 грн. інфляційних втрат, суд відзначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Як на тому наголошено у п. 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Пунктом 6.3.5. Договору передбачено, що у разі затримки клієнтом оплати суми доручення експедитора більш ніж на 10 календарних днів, клієнт сплачує експедитору суму доручення з урахуванням 15% річних.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

Позивачем було нараховано 20 193, 20 грн. інфляційних втрат, розрахунок яких суд вважає арифметично невірним та заниженим в силу обрання невірної методики розрахунку, однак в силу відсутності від позивача клопотання про вихід за межі позовних вимог, - задовольняє їх в цій частині саме в розмірі, заявленому позивачем.

При цьому, перевіривши наданий позивачем розрахунок 15% річних в сумі 11 440, 42 грн. суд вважає арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно з розрахунком суду, розмір 15% річних складає 7 904, 77 грн.

Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд залишає його без задоволення, з наступних підстав.

Так, частиною 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Як зазначено в п. 3.17.4. Постанови Пленум Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даному випадку, на думку суду, відповідачем не наведено достатніх підстав для зменшення обсягу відповідальності за допущене порушення його зобов'язань.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажів, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням зазначеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

При цьому, позивачу має бути повернуто з Державного бюджету України зайве сплачений судовий збір в сумі 40, 59 грн., оскільки у позовній заяві він визначив позовні вимоги на загальну суму в розмірі 89 160, 72 грн., проте, при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 1 378, 00 грн., хоча з заявленої до стягнення суми судовий збір мав становити 1 337, 41 грн.

Так, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» є підставою для повернення відповідної суми судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (04053, місто Київ, провулок Нестеровський, будинок 7/9; ) на користь Дочірнього підприємства «Кюне і Нагель» (08290, Київська область, місто Ірпінь, селище міського типу Гостомель, вулиця Садова, будинок 26-А; ) 33 000 (тридцять три тисячі) грн. 00 коп. основного боргу, 24 527 (двадцять чотири тисячі п'ятсот двадцять сім) грн. 10 коп. пені, 7 904 (сім тисяч дев'ятсот чотири) грн. 77 коп. 15% річних, 20 193 (двадцять тисяч сто дев'яносто три) грн. 20 коп. інфляційних втрат та 1 284 (одну тисячу двісті вісімдесят чотири) грн. 38 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Дочірньому підприємству «Кюне і Нагель» (08290, Київська область, місто Ірпінь, селище міського типу Гостомель, вулиця Садова, будинок 26-А; ) зі спеціального фонду Державного бюджету України 40 (сорок) грн. 59 коп. судового збору, сплаченого на підставі платіжного доручення № 10064 від 06.10.2015 р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14 .12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака