ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2015 року Справа № 904/4294/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. ( доповідач)

Суддів: Джихур О.В., Чус О.В. (зміна складу судової колегії відбулася на підставі розпорядження секретаря судової палати Кузнецової І.Л. від 11 грудня 2015 року).

При секретарі Ковзикові

За участю представників сторін:

від позивача: Батраченко В.С., довіреність №б/н від 16.05.2015 р., представник;

від відповідача: Савченко С.А., договір про надання адвокатських послуг №б/н від 11.09.2015 р., представник;

від відповідача: ОСОБА_4, нотаріально-посвідчена довіреність №1710 від 13.10.2014 р., представник;

прокурор у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства «ЗОРЯ»

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 3 серпня 2015 року у справі № 904/4294/15

за позовом Фермерського господарства «ЗОРЯ», с. Вербуватівка Юр»ївського району Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, смт. Петропавлівка Дніпропетровської області

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови (статті 85, 99, 105 Господарського процесуального кодексу України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 3 серпня 2015 року (суддя Ярошенко В.І.) у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «ЗОРЯ» - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Фермерське господарство «ЗОРЯ» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своєї скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, суд не врахував, що бухгалтерськими документами фермерського господарства «ЗОРЯ» - касовою книгою, балансом та звітністю підприємства не підтверджено надходження грошових коштів до каси підприємства,

Суд не врахував наявність кримінального провадження відносно відповідача та недотримання Постанови Правління Національного Банку України щодо граничної суми розрахунків готівкою, що свідчить про недійсність спірного правочину.

Апелянт вважає, що постановивши рішення про відмову у позові, суд першої інстанції не вирішив питання щодо витребування з Міністерства доходів і зборів відомостей про отримання відповідачем прибутків у 2013 та 2014 році, не з'ясував проведення моніторингу грошових коштів, переданих за оспорюваним договором.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення суду та задоволення позову.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено на 21 вересня 2015 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя - Чоха Л.В. ( доповідач), судді - Чимбар Л.О., Антонік С.Г.

21 вересня 2015 року у судовому засіданні колегією суддів було оголошено перерву до 12 жовтня 2015 року.

Ухвалами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді - Чохи Л.В. ( доповідача), суддів - Чимбар Л.О., Антонік С.Г. та продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

12 жовтня 2015 року у судовому засіданні колегією суддів було оголошено перерву до 04 листопада 2015 року.

Розпорядженням керівника апарату суду від 04 листопада 2015 року, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді - доповідача по даній справі, призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу передано судді-доповідачу Березкіній О.В.

Розпорядженням секретаря судової палати Кузнецовою І.Л. від 04 листопада 2015 року було змінено склад колегії суддів , у зв»язку з відпусткою суддів Дарміна М.О., Чус О.В., визначено для розгляду справи № 904/4294/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Березкіна О.В.( доповідач), судді -Прокопенко А.Є., Дмитренко Г.К.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2015 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 25 листопада 2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Кузнецовою І.Л. від 20 листопада 2015 року було змінено склад колегії суддів , у зв'язку з виходом на роботу суддів Дарміна М.О., Чус О.В., визначено для розгляду справи № 904/4294/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Березкіна О.В.( доповідач), судді - Дармін М.О., Чус О.В.

25 листопада 2015 року у судовому засіданні колегією суддів було оголошено перерву до 14 грудня 2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Кузнецовою І.Л. від 11 грудня 2015 року було змінено склад колегії суддів , у зв'язку з відпусткою судді Дарміна М.О., визначено для розгляду справи № 904/4294/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Березкіна О.В.( доповідач), судді -Чус О.В., Джихур О.В.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та задовольнити заявлені вимоги.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Павлоградська міжрайонна прокуратура, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.249, т.2), в судове засідання не з'явилася, заяви або клопотання про відкладення розгляду справи, не надала.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника прокуратури, оскільки ним не доведено належними доказами неможливість забезпечити участь у судовому засіданні свого представника.

Відповідно до абзацу 1 п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18 (із змінами і доповненнями) (далі - Постанова Пленуму), у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, з аналізу вищенаведених норм випливає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів вважає можливим вирішити спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, оскільки про інше прокуратурою не було зазначено, а правом надати письмові пояснення прокуратура до судового засідання не скористалася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (контрактант) та фермерським господарством "Зоря" (виробник) укладено договір контрактації сільськогосподарської продукції, за умовами якого виробник зобов'язується виростити контрактанту визначену договором сільськогосподарську продукцію (далі - товар) і передає право власності на цей товар (майнове право) контрактанту на умовах цього договору на загальну суму 40000000грн, в т.ч. ПДВ 6666666,67грн, а саме: пшениця - 2659,3т, ячмінь - 946,31т, кукурудза - 181,8т, соняшник - 8523,59т, а контрактант приймає право власності на цей товар (майнове право) на умовах цього договору на загальну суму 40000000грн, в т.ч. ПДВ 6666666,67 грн.

Згідно з п. 3.1 договору контрактант надає виробнику грошові кошти в сумі 31140935грн, що є еквівалентом 3797675 доларів США для придбання посівного матеріалу, мінеральних добрив, засобів захисту рослин, паливно-мастильних матеріалів, які виробник зобов'язується використати при виробництві товару.

Контрактант передає грошові кошти до каси виробника протягом 3 місяців з моменту підписання договору, що оформлюється прибутковим касовим ордером (п. 3.3 договору).

За умовами п. 4.1 договору базова ціна 1т товару з урахуванням ПДВ по даному договору становить: ячмінь - 1795грн, пшениця - 1800грн, соняшник - 3900грн, кукурудза - 1500грн.

Пунктом 5.3 договору визначено, що виробник повинен зібрати та поставити товар контрактанту власними транспортними засобами в строк до: 20 липня 2014року - ячмінь, пшеницю, 15 вересня 2014 року - соняшник, кукурудзу.

Звертаючись до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 із позовом про визнання недійсними договору контрактації сільськогосподарської продукції від 28 січня 2014року та квитанції фермерського господарства "Зоря" до прибуткового касового ордеру № 49 від 02 квітня 2014 року, позивач - Фермерське господарство «ЗОРЯ» посилалось на недотриманням загальних вимог чинності правочину при укладанні договору контрактації сільськогосподарської продукції, оскільки п. 3.1 та 3.3 договору та квитанція до прибуткового касового ордеру № 49 від 02 квітня 2014року суперечать вимогам Постанови Правління Національного банку України "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" № 210 від 06 червня 2013 року, Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною квитанції до прибуткового касового ордеру від 02 квітня 2014 року № 49, господарський суд першої інстанції виходив з того, що визнання недійсною квитанції до прибуткового касового ордеру є встановленням факту, а тому заявлений позивачем спосіб захисту є неправильним способом захисту своїх прав у правовідносинах, які склалися між сторонами у даному спорі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору контрактації сільськогосподарської продукції недійсним, господарський суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту договору контрактації сільськогосподарської продукції вбачається, що при його укладанні сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, як того вимагає чинне законодавство, а викладення в пунктах 3.1, 3.3 договору контрактації сільськогосподарської продукції обов'язку позивача внести в касу Фермерського господарства "Зоря" певну суму коштів не свідчить безумовно про порушення наведених Постанов Правління Національного банку України, оскільки відповідальність за порушення вказаної постанови може бути застосована в разі перевищення відповідних нормативів саме при фактичному внесенні готівки в касу.

Суд також зазначив, що позивачем не доведено відсутність єдності волі і волевиявлення сторін щодо намірів створення цивільних прав та обов'язків при укладенні спірного договору, а також умисного введення відповідачем позивача в оману, внаслідок чого позивач неправильно сприйняв предмет або інші істотні умови договору, які вплинули на його волевиявлення.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки згідно видаткової накладної від 27 листопада 2014 року позивач поставив відповідачу 140т соняшника по договору контрактації від 28 січня 2014року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту прав та законних інтересів визначені в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України, перелік яких не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до розділу 3, а саме п. 3.1 та п. 3.3 Постанови Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004року "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" 3.1. Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що визнання недійсною квитанції до прибуткового касового ордеру від 02 квітня 2014 року № 49 є встановленням факту, а тому заявлений позивачем спосіб захисту є неправильним способом захисту своїх прав у правовідносинах, які склалися між сторонами у даному спорі.

Відповідно до ст. 713 Цивільного кодексу України за договором контрактації сільськогосподарської продукції виробник сільськогосподарської продукції зобов'язується виробити визначену договором сільськогосподарську продукцію і передати її у власність заготівельникові (контрактанту) або визначеному ним одержувачеві, а заготівельник зобов'язується прийняти цю продукцію та оплатити її за встановленими цінами відповідно до умов договору.

До договору контрактації застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору контрактації сільськогосподарської продукції від 28 січня 2014 року, відповідачем було внесено в касу Фермерського господарства "Зоря" 31 140 935 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 02 квітня 2014 року № 49, а позивач частково виконав умови договору, поставивши відповідачу 140т соняшника згідно видаткової накладної від 27 листопада 2014 року.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України:1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно пп. 2.1 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29 травня 2013року (далі - Пленум № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту договору контрактації сільськогосподарської продукції, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, як того вимагає чинне законодавство - ціна, предмет договору, умови, підписи сторін і таке інше; його зміст не суперечить вимогам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; договір підписаний особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що підтверджено висновками судової експертизи по кримінальній справі; був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки сторони договору виконали певні дії направлені на його виконання - відповідач вніс грошові кошти в касу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 49 від 02 квітня 2014 року, а позивач частково поставив товар за спірним договором, а саме - насіння соняшника в кількості 140т згідно видаткової накладної від 27 листопада 2014 року.

Доводи апелянта про недотримання сторонами вимог Постанови Правління Національного банку України "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" № 210 від 06 червня 2013 року, Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", зокрема, п. 2.3 даного Положення, не є підставою для визнання договору недійсним з огляду на наступне.

Пунктом 1 постанови Національного банку України № 210 від 06 червня 2013 року "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" встановлено граничну суму розрахунків готівкою:

підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 гривень;

фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150 000 гривень;

фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 гривень.

Пунктом 2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджених Постановою Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні " від 15 грудня 2004 року № 637 гранична сума готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами встановлюється відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад зазначену граничну суму проводяться виключно в безготівковій формі. Кількість підприємств (підприємців), з якими здійснюються розрахунки, протягом дня не обмежується.

Зазначені обмеження стосуються також розрахунків готівкою між підприємствами в оплату за товари, що придбані на виробничі (господарські) потреби за рахунок коштів, одержаних за корпоративними спеціальними платіжними засобами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вніс в касу Фермерського господарства «ЗОРЯ» на виконання умов договору 31 140 935 грн., проте означене може бути підставою відповідальності за порушення вказаної постанови саме при фактичному внесенні готівки в касу.

Відповідно до пункту 3.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 р. N 637, про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Судом встановлено, що саме така квитанція була надана відповідачу і вона має підписи головного бухгалтера, керівника підприємства та печатку підприємства, тому відсутність у касовій книзі , фінансовому звіті підприємства відомостей про надходження до каси цих коштів, не є підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки відповідачем належним доказом, а саме - квитанцією до прибуткового касового ордеру № 49 від 02 квітня 2014 року підтверджено факт внесення готівки в касу підприємства позивача, доводи позивача про відсутність означених коштів на балансі підприємства, є неспроможними.

Більше того, відповідно до п.7.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 р. N 637, відповідальність за дотримання порядку ведення операцій з готівкою покладається на підприємців, керівників підприємств. Особи, які винні в порушенні порядку ведення операцій з готівкою, притягуються до відповідальності в установленому законодавством України порядку.

У разі виявлення порушень установленого порядку ведення операцій з готівкою органи державної податкової служби України застосовують до порушників штрафні санкції на підставі подання органів контролю згідно з законодавством України.

Таким чином, саме позивач є відповідальним за порушення порядку ведення операцій з готівкою і має нести негативні наслідки таких дій.

Крім того, колегія суддів також не вбачає підстав для визнання недійсним укладеного договору контрактації з мотивів його підписання головою господарства Зоренко В.Г. під впливом омани з боку відповідача та з тих підстав, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Як роз'яснено у п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач умисно ввів позивача в оману, внаслідок чого позивач неправильно сприйняв предмет або інші істотні умови договору, які вплинули на його волевиявлення, та доказів того, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Так, квитанцією № 49 від 02 квітня 2014 року до прибуткового касового ордеру підтверджений факт внесення ОСОБА_5 в касу Фермерського господарства "Зоря" 31140935 грн. на підставі договору контрактації від 28 січня 2014 року, а видатковою накладною від 27 листопада 2014 року підтверджений факт поставки відповідачу 140т. соняшника по зазначеному договору.

Таким чином, всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України, сторонами при укладенні договору, додержано, в зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Щодо доводів позивача про те, що судом не було з'ясовано, чи дійсно відповідач мав доходи у розмірі, який був необхідним для укладання договору контрактації, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2015 року Постановою Вищого господарського суду України скасована постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 травня 2015 року та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року у справі № 904/10429/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до фермерського господарства «Зоря» про стягнення заборгованості за договором контрактації від 28 січня 2014 року.

При цьому, скасовуючи судові рішення, Вищий господарський суд України зазначив, що під час розгляду справи без достатнього обґрунтування було відхилено клопотання відповідача - ФГ «Зоря» стосовно витребування в Міністерстві доходів та зборів України відомостей про отримання ФОП ОСОБА_5 прибутків за 2013 та 2014 рік, чи проводився обов'язковий фінансовий моніторинг грошових коштів у розмірі 31 140 935 грн., сплачених ФОП ОСОБА_8 на підставі договору.

З огляду на вищезазначене, у межах перегляду в апеляційному порядку справи № 904/4294/15, відповідачем були надані докази отримання прибутку у 2013-2014 роках, а судом зроблений запит до Державної фіскальної служби України.

Згідно листа Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області вбачається, що вона не наділена повноваженнями в частині надання інформації щодо задекларованого доходу ОСОБА_5 без письмової згоди власника інформації, а здійснення моніторингу грошових коштів не відноситься до компетенції ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське товариство імені Б.Хмельницького», ОСОБА_5, у жовтні 2011 року нараховані дивіденди за 2010 рік в сумі 3 143 000 грн., у листопаді 2011 року нараховані дивіденди за 2010 рік в сумі 1 309 060 грн., у грудні 2011 року нараховані дивіденди за 2010 рік в сумі 8 076 389 грн., у січні 2012 року нараховані дивіденди за 2010 рік в сумі 50 521,20 грн., у лютому 2012 року нараховані дивіденди за 2011 рік в сумі 8 639 308 грн., ( а.с.166- 170 т.1)

Відповідно листа АТ «Златобанк» за період з 2011 року по 30 квітня 2014 року ОСОБА_5 нараховано та сплачено відсотків по депозитним угодам в сумі 7 012 299,64 грн. ( а.с. 172 т.1)

З договору позики від 1 лютого 2014 року вбачається, що ОСОБА_10 позичила ОСОБА_5 14 000 000 грн.( а.с.172)

Таким чином, наявність у відповідача грошових коштів, підтверджена наданими ним доказами, а проведення фінансового моніторингу грошових коштів проводиться суб'єктами державного фінансового моніторингу.

З огляду на вищезазначене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясував всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, що у відповідності до ст. 103 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без розгляду, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ЗОРЯ» - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 3 серпня 2015 року у справі № 904/4294/15 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17 грудня 2015 року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя О.В.Джихур

Суддя О.В.Чус