РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/27996/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД»

до 1) Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк»;

2) Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про визнання недійсним відступлення прав вимоги.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідачів: 1) не з'явилися;

2) Голубятникова Ю.А. (представник за довіреністю).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов у справі №910/27996/15 про визнання недійсним правочину між відповідачами щодо відступлення на користь Відповідача-2 прав вимоги Відповідача-1 до Позивача за Договором РЕПО №РО 01.007/09 від 22.10.2009. Позовні вимоги мотивовані порушенням при укладенні оспорюваного правочину ст.ст. 516, 517, 520, 525 ЦК України, а також введенням Позивача в оману та застосуванням до нього примусу при подальшому укладенні додаткової угоди, у якій Позивач ніби то визнав та погодив укладення договору відступлення. Позивач також посилається на ненадання ним згоди на відступлення права вимоги, на неповідомлення його належним чином про укладення спірного договору, а також на задіяння у правочинах пов'язаних осіб.

Відповідач-2 проти позову заперечує, вказуючи на недоведеність при вчиненні оспорюваного договору відступлення прав вимоги вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а також на подальше схвалення оспорюваного правочину за ст. 241 ЦК України.

Відповідач-1 відзиву на позов не подав. Позивач та Відповідач-1 у судові засідання своїх представників не направили, хоча судом були вчинені всі дії щодо належного їх повідомлення про призначення справи до розгляду в засіданнях суду, оскільки ухвали суду надсилалися на адреси місцезнаходження Позивача та Відповідача-1 згідно відомостей, які містяться у ЄДРЮО та ФОП та у матеріалах справи, тому будь-які несприятливі наслідки ненаправлення повноважних представників покладаються на Позивача та Відповідача-1 відповідно.

Судом враховано викладену у п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 правову позицію, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась, і перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні. Отже, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України, здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача-2, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Позивачем, як Клієнтом, та Відповідачем-1, як Банком, було укладено Договір РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009 (далі - Договір), за умовами якого Банк надає, а Клієнт приймає на умовах, передбачених Договором РЕПО, грошові кошти в сумі 281520866,41 грн., зі строком повернення грошових коштів, визначених п. 1.3 Договору, Банку - до 06.08.2014 включно (в редакції додаткового договору № 30 від 27.06.2014).

За умовами п. 5.4 Договору, будь-які права і обов'язки за даним Договором можуть бути передані третім особам тільки за згодою Сторін.

Позивач вказує, що з листа від 10.10.2013 вих. № 10429/КРМ/9 йому стало відомо, що в результаті здійснення правочину з відступлення Відповідачем-1 прав вимоги до Позивача з 27.09.2013 новим кредитором за Договором став Відповідач-2.

Позивач вказаний лист не визнає, оскільки вважає, що у ньому йдеться про Кредитний договір № РО 01.007/09 від 22.10.2013, але Позивач ніколи не мав укладеного з Відповідачем-1 Кредитного договору № РО 01.007/09 від 22.10.2013, хоча мав укладений з Відповідачем-1 Договір РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009. І також указаний лист Позивач не визнає як письмове повідомлення Відповідачем-1 та Відповідачем-2 Позивача про заміну кредитора в зобов'язані, оскільки лист є лише кольоровим зображенням без аутентичних підписів і мокрих печаток Відповідача-1 та Відповідача-2.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 в порушення п. 5.4 Договору, без згоди Позивача, що є порушенням ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Окрім того, Позивач посилається, що з огляду на положення п.п. 14.1.167 п. 14.1 ст. 14 ПК України, Договір необхідно розглядати як договір, за яким Сторони - і Банк, і Клієнт (Позивач) - кожна мають не тільки права (права вимоги кредитора), але й обов'язки (зобов'язання боржника), тобто Банк згідно умов Договору слід розглядати не лише як кредитора, але і як боржника в розумінні норм глави 47 «Поняття зобов'язання. Сторони у зобов'язанні» ЦК України.

Тому Позивач вважає, що відступленням прав вимоги здійснено в порушення ст. 520 ЦК України, згідно з якою боржник (Банк) у зобов'язанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора (Позивача), якщо інше не передбачено законом, а законом не передбачено особливих умов заміни сторони в операції РЕПО, а Позивач ні Відповідачу-1, ні Відповідачу-2 згоди на заміну сторони за Договором не надавав.

Також, з посиланням на ч. 1 ст. 518 ЦК України, Позивач вважає, що до Договору не можуть бути застосовані положення глави 73 «Факторинг» ЦК України, зокрема ст. 1080 ЦК України щодо недійсності заборони відступлення права грошової вимоги.

Окрім того на думку Позивача всупереч ст. 517 ЦК України ні Відповідач-1 ні Відповідач-2 не надали Позивачу належних доказів відступлення прав вимоги до Позивача за Договором, і зокрема, Відповідач-2 не надав Позивачу підтвердження того, що він є новим кредитором у зобов'язані, тому Позивач вважає, що не мав підстав виконувати зобов'язання за Договором на користь нового кредитора.

Позивач посилається на введення його в оману стосовно того, що Відповідач-2 є законними правонаступником Відповідача-1 за Договором, та що Позивача було змушено укласти кілька додаткових угод/договорів до Договору з Відповідачем-2, наслідки чого визначені статтями 229-230 ЦК України. Зокрема Позивач вказує, що під підписами Масюри В.О. (уповноважена особа) у Додатковій угоді № 21 від 25.09.2013 між Позивачем та Відповідачем-1 та у Додатковій угоді № 22 від 18.10.2013 між Позивачем та Відповідачем-2 стоїть одразу дві печатки: і Відповідача-1 (первісного кредитора), і Відповідача-2 (нового кредитора), тобто одна і та ж особа (В.О. Масюра) була представником як первісного так і нового кредитора, тому при укладанні правочину щодо відступлення права вимоги відповідачі виступати як пов'язані особи в розумінні п. 14.1.159 ст. 14 ПК України.

З огляду на наведене, Позивач також вважає, що оспорюваний правочин про відступлення прав вимоги за Договором слід розглядати як нікчемний, оскільки його укладено в порушення норм чинного законодавства, зокрема ст.ст. 520, 525 ЦК України.

Разом із цим суд ставиться критично до доводів Позивача з огляду на наступне.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст.ст. 513, 514, 516 ЦК України).

Отже, згідно з приписами наведеного вище законодавства, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Натомість, ані наведеним вище законодавством, ані Договором не встановлено заборони щодо заміни кредитора у зобов'язанні, а у Договорі лише встановлено необхідність отримання згоди іншої сторони на вчинення даної дії.

Суд погоджується з доводами Відповідача-2, що оскільки ст. 516 ЦК України має диспозитивний характер, то сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні. При цьому форма такої згоди, за відсутності законодавчо встановлених вимог, може бути довільною, врегульованою сторонами на власний розсуд і виражатися як у письмовій заяві, так і шляхом вчинення відповідних конклюдентних дій, зокрема, укладення правочинів з новим кредитором.

Посилання Позивача на порушення ст. 516 ЦК України щодо неможливості заміни кредитора у зобов'язанні без згоди Позивача, що передбачено п. 5.4 Договору, судом відхиляється, оскільки до матеріалів справи залучено Додаткову угоду № 22 до Договору, підписану першим заступником Голови ради директорів Відповідача-2 і генеральним директором Позивача, та скріплену печатками підприємств, та у цій додатковій угоді відображена операція від 27.09.2013 щодо відступлення права вимоги за Договором та те, що Позивач зобов'язується повернути Відповідачу-2 грошові кошти в сумі 445070175,42 грн. Згадані письмові докази на думку суду свідчать про направленість дій Позивача на визнання та на схвалення Позивачем оспорюваного договору відступлення прав вимоги від 27.09.2013 в частині відступлення зобов'язань за Договором.

При цьому судом прийнято до уваги відсутність подання Позивачем належних доказів на доведення його посилань про укладення цієї додаткової угоди з введенням його в оману або з застосуванням примусу.

Питання щодо того, у який саме момент часу Позивачу стало відомо про укладення оспорюваного договору відступлення прав вимоги від 27.09.2013 усупереч його твердженням на правомірність укладення даного договору не впливає, і законодавчо іншого не передбачено. Натомість законодавець захистив права боржника у випадку його несвоєчасного або узагалі неповідомлення про наявність нового кредитора у зобов'язання в статті 518 ЦК України, яка вказує, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Інші доводи Позивача, наведені вище, порушення норм чинного законодавства при укладенні Договору не доводять, зокрема з огляду непідтвердження таких посилань Позивача наявним у справі доказами (щодо пов'язаних осіб та ін..), та враховуючи подальше схвалення правочину, що було встановлено та описано вище судом.

Нікчемність оспорюваного договору з посиланням на ст.ст. 520, 525 ЦК України Позивачем також не доведена, оскільки цими нормами прямо не встановлено такий наслідок, як нікчемність правочину у випадку їх недодержання. І при цьому, порушення при укладення оспорюваного договору норм ст.ст. 520, 525 ЦК України також не доведено.

Отже, недодержання при вчиненні оспорюваного договору відступлення прав вимоги вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України не доведено Позивачем перед судом належними засобами доказування, натомість доведено подальше схвалення оспорюваного правочину за ст. 241 ЦК України, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених Позивачем обґрунтувань позову, та в задоволенні позову відмовляє.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Сташків Р.Б.