ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.12.15 Справа № 904/8938/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий стандарт", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № б/н від 08.10.15

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 24-5-03 від 26.12.14

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промисловий стандарт" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод" про стягнення 89940, 04 грн. основної заборгованості, 12198, 82 грн. пені, 48562, 43 грн. інфляційних втрат, 3021, 19 грн. трьох відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 511140288 від 03.02.2014 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.10.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 10.11.2015.

09.11.2015 відповідач надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

У зв'язку із перебуванням судді Ярошенко В.І на лікарняному з 10.11.2015 слухання справи № 904/8938/15 призначене на 10.11.2015 о 10:30 год. не відбулося, про що було повідомлено сторін листом Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2015.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.11.2015 розгляд справи призначено на 24.11.2015 о 10:45 год.

Судове засідання призначене на 24.11.2015 о 10:45 год. не відбулося, у зв'язку з екстреною евакуацією працівників та відвідувачів суду (надходження інформації про замінування приміщення суду), а тому роботу суду було тимчасово зупинено до закінчення проведення перевірки о 12:15 год. 24.11.2015, про що було складено акт Господарського суду Дніпропетровської області, наявний в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 24.11.2015 розгляд справи було відкладено на 07.12.2015.

07.12.2015 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що при нарахуванні пені позивач керувався п. 7.5. договору, відповідно до якого в разі невчасного здійснення розрахунків за договором, відповідач виплачує позивачеві пеню в розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення. Таким чином, п. 7.5 договору не встановлений конкретний розмір пені, а лише обмежений її розмір подвійною обліковою ставкою НБУ (не більше подвійної облікової ставки НБУ). Оскільки сторони не узгодили в договорі конкретний розмір пені, то нарахування позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та стягнення її судом є неправомірним.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати сплив спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки товар по видатковим накладним №о663 та №о830 був поставлений позивачем відповідачеві 14.05.2014 та 12.06.2014 відповідно. Згідно з умовами договору та укладеним специфікаціям № 4 та № 5, оплата повинна була здійснюватися протягом 75 календарних днів з моменту поставки, тобто до 28.07.2014 та 26.08.2014 відповідно. Отже, строк позовної давності для стягнення пені сплинув 28.07.2015 та 26.082.2015. Позивач звернувся до суду з позовом лише в жовтні 2015, а ухвала про порушення провадження по даній справі була винесена 07.10.2015. Таким чином, на момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою, строк спеціальної позовної давності сплив.

У відзиві на позовну заяву відповідач також не погоджується з розрахунком інфляційних втрат, здійсненим позивачем, та надав свій контррозрахунок.

У судовому засіданні 07.12.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промисловий стандарт" (далі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Інтерпайп Нижньодніпропетровський трубопрокатний завод" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 511140288 (далі - договір).

Відповідно п. 1.1 договору постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти і сплатити продукцію матеріально-технічного призначення (далі - товар). Найменування, асортимент, номенклатура, сортамент, кількість, ціна, умови і терміни постачання товару вказані в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до цього договору, що є невід'ємною його часткою.

Ціна товару, що поставляється за цим договором, визначається в гривнях і вказана в специфікаціях до цього договору. Ціна товару не включає ПДВ, порядок нарахування якого встановлений Податковим Кодексом України (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.8 договору товар передається постачальником покупцю на підставі акту приймання-передачі та/або товаросупроводжувального документа з відміткою покупця про приймання товару.

Датою постачання товару і датою переходу права власності є дата підписання сторонами акту приймання-передачі або дата, зазначена покупцем на товарно-транспортній накладній при прийманні товару. Сторони у відповідній специфікації можуть обумовити інші умови визначення дати постачання і дати переходу права власності на товар (п. 3.9 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки за цим договором проводяться покупцем шляхом перерахування грошових коштів у розмірі вартості партії товару на рахунок постачальника в порядку і терміни, вказані в специфікаціях до договору.

У специфікаціях № 4 від 12.05.2014 та від 12.06.2014 № 5 сторони погодили поставку товару на суму 51598, 26 грн. та 57434, 58 грн. відповідно. Також, у даних специфікаціях сторонами було встановлено наступні умови оплати товару: 100 % факт постачання 75 календарних днів (арк. с. 17).

Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату товару, поставку якого узгоджено вищезазначеними специфікаціями, а саме: № 790 від 06.05.2014 на суму 51598, 26 грн. та № 12 від 12.06.2014 на суму 57434, 58 грн. Всього на суму 109032, 84 грн. (арк. с. 18-19).

Також, позивач виставив відповідачу рахунок на оплату товару - фартух (брезент ОП) у кількості 24 шт. на суму 907, 20 грн. (арк. с. 20).

На виконання умов договору та специфікацій до нього, позивач поставив, а відповідач, на підставі довіреностей, копії яких містяться у матеріалах справи, прийняв товар на загальну суму 109940, 04 грн. (109032, 84 грн. + 907, 20 грн.), що підтверджується видатковими накладними:

- від 08.05.2014 № 650 на суму 2520 грн.;

- від 14.05.2014 № о663 на суму 49078, 26 грн.;

- від 12.06.2014 № о830 на суму 57434, 58 грн.;

- від 14.10.2014 № о001506 на суму 907, 20 грн. (арк. с. 21-23).

Відповідач здійснив часткову оплату вартості поставленого товару у розмірі 20000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 30.01.2015 № 1161 (арк. с. 31).

Таким чином, заборгованість позивача перед позивачем складає 89940, 04 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до п. 4.1 договору, специфікацій № 4, 5 до нього та положень ст. 692 ЦК України, строк оплати товару є таким, що настав.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт отримання товару за представленим видатковими накладними та не надано доказів повної його оплати на суму 89940, 04 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі у розмірі 89940, 04 грн.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 12198, 82 грн. за період з 29.07.2014 по 27.02.2015.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.5 договору в разі невчасного здійснення розрахунків за цим договором, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі не більш подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки законом у даному випадку не передбачено розмір штрафних санкцій, то застосовуються санкції передбачені договором.

Як вище встановлено судом, у договорі сторони не встановили конкретний розмір пені, а лише обмежили лише її розмір подвійною обліковою ставкою НБУ (не більше подвійної облікової ставки НБУ).

Зі змісту пункту 7.5 договору вбачається, що сторони не узгодили у договорі конкретний розмір пені. Таким чином, нарахування позивачем пені на заборгованість у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є неправомірним, у зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо заява відповідача про сплив строку спеціальної позовної давності, викладеною у відзиві на позовну заяву від 24.11.2015 № 24-1-769, згідно якої останній просить суд застосувати до вимоги про стягнення пені позовну давність та відмовити у задоволенні позову в цій частині, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1 та 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи те, що позовна вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 12198, 82 грн. необґрунтована, права позивача в цій частині позову не порушені, тому до позовної вимоги про стягнення пені не підлягає застосуванню сплив спеціальної позовної давності.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 29.07.2014 по 29.09.2015 у розмірі 3021, 19 грн. та інфляційні втрати за період серпень 2014 серпень 2015 у сумі 48562, 43 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 3021, 19 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд задовольняє дану вимогу частково у сумі 47825, 05 грн., оскільки позивачем при нарахуванні інфляційних втрат не було враховано положення пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, відповідно до якого індекс інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця помноженої на індекс інфляції з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 2111, 81 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод" (49081, м. Дніпропетровськ, вул. Столєтова, 21; ідентифікаційний код 05393116) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий стандарт" (61010, м. Харків, вул. Греківська, буд. 25; ідентифікаційний код 38775646) основний борг у розмірі 89940, 04 грн., три відсотки річних у сумі 3021, 19 грн., інфляційні втрати у сумі 47825, 05 грн. та 2111, 81, 18 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 10.12.2015

Суддя ОСОБА_3