КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2015 р. Справа№ 910/23991/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Пріцак І.Є. (дов. №108 від 01.12.2015 року);

від відповідача - Антощук Е.І. (дов. №б/н від 06.10.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року

у справі №910/23991/15 (суддя А.Б. Пригунова)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" в інтересах Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк", м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг", м. Київ

про стягнення 57 746, 78 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" в інтересах Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" про стягнення 57 746, 78 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" заборгованість у розмірі 57 746, 78 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання умов договору в частині своєчасного внесення грошових коштів за кредитним договором.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить зупинити провадження у справі № 910/23991/15 до вирішення пов`язаною з нею іншою справою № 905/2813/15 за позовом ТОВ "Український лізинг" до ПАТ "Український бізнес банк" про визнання пунктів кредитного договору від 03.10.2013 року №233/Ю недійсним та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року по справі №910/23991/15 повністю і прийняти нове рішення.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі №910/23991/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г. та Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 16.12.2015 року.

16.12.2015 року до канцелярії Київського апедяційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 16.12.2015 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Відповідач в судовому засіданні підтримав клопотання про зупинення провадження у справі подане разом з апеляційною скаргою.

Позивач заперечував проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.

Колегія суддів відхилила клопотання про зупинення провадження у справі з огляду на наступне.

Призначення і проведення судової експертизи врегульовано ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, згідно з ч. 1 якої для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Поняття судової експертизи визначено у ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» як дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування або наявні у справі докази є суперечливими. Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

Поняття судової експертизи визначено у ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» як дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. З наведеного вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Крім того, зупинення провадження у справі у зв'язку з призначенням господарським судом судової експертизи є правом суду, а не його обов'язком.

Враховуючи викладене, колегія суддів відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги; представник позивача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 03.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" (позичальник) було укладено кредитний договір №233/Ю (далі за текстом - кредитний договір) (а.с. 9-10).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору банк, за наявності вільних грошових коштів, надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі не поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 121 800 гривень 00 копійок на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 26.09.2016 року зі сплатою 21% річних. Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення. Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом «факт/360», тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році.

Згідно з п. 4.1. договору в процесі користування кредитом позичальник зобов'язується дотримуватись принципу строковості, зворотності, платності, цільового використання та забезпеченості кредиту.

Відповідно до п.п. 4.5., 4.6. договору позичальник зобов'язується погашати кредит згідно графіком погашення, викладеним у додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору. У разі невиконання передбачених п. 4.5. договору зобов'язань, позичальник сплачує проценти у розмірі 50 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Пунктом 5.3. договору сторони дійшли згоди про те, що банк має право вимагати дострокового погашення суми кредиту, зокрема, у випадку недотримання відповідачем умов договору, який зобов'язаний протягом 30-ти днів з моменту отримання письмової вимоги позивача достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісію, неустойку, передбачені договором.

14.10.202014 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 (а.с. 12) до договору від 03.10.2013 року №233/Ю.

У відповідності до умов вказаної додаткової угоди сторони встановили проценти за користування з кредитом з 03.10.2013 року до 30.09.2014 року - 21 % та з 01.10.2014 року до 26.09.2016 року - 15 % річних за невиконання зобов'язань, передбачених п. 4.5. договору, відповідач сплачує проценти у розмірі 50 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення за період з 03.10.2013 року до 30.09.2014 року та 15 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення за період з 01.10.2014 року до 26.09.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання кредитного договору позивачем надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" кредит на суму 121 800,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №260_4 від 03.10.2013 року (а.с. 14) та не заперечується сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що відповідачем частково повернуто кредит за кредитним договором у розмірі 66 378, 81 грн. (а.с. 47) (а.с. 66-73).

Згідно вимоги №3786 від 17.07.2015 року позивач вимагав у відповідача сплатити заборгованість по кредиту - 55 421,19 грн., у т.ч. прострочена заборгованість - 0,00 грн.; заборгованість по відсоткам - 1 777,93 грн., у т.ч. прострочена заборгованість - 1 408,49 грн.; штрафні санкції - 0,00 грн.; заборгованість по пені - 331,96 грн. (а.с. 20).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, відповідачем було порушено умови кредитного договору в частині погашення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у сумі 55 421, 19 грн. та 2 031, 92 грн. - за процентами.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, колегія суддів дійшла висновку, що за своєю правовою природою вказаний договір є кредитним договором.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу положень ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, беручи до уваги порушення відповідачем умов кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у сумі 55 421,19 грн. та 2 031, 92 грн. - за процентами.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пенею відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. кредитного договору встановлено, що за несвоєчасне перерахування кредиту банк сплачує позичальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня від суми несвоєчасно перерахованого кредиту.

Перевіривши розрахунок пені за період з 28.02.2015 року до 27.08.2015 року у сумі 293, 67 грн., колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині, про що дійшов вірного висновку суд першої інстанції.

Щодо посилань апелянта на зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку з'ясовує, як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також те, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти що мають преюдиціальне значення.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі, тобто господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розгляд судом справи №905/2813/15 ніяким чином не унеможливлює розгляд даної справи, що являлось би підставою для зупинення провадження у справі, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання.

Щодо посилань апелянта на п.4.6. договору колегія суддів зазначає наступне.

Умови, викладені у вказаному пункті, регулюються, зі ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Крім того, статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних (п.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Враховуючи викладене, встановлення відповідачем розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом на підставі п.4.6. договору, відповідає вимогам норм чинного законодавства України.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі №910/23991/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі №910/23991/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі №910/23991/15 залишити без змін.

3. Справу №910/23991/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз