донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

16.12.2015 р. справа №908/4775/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю
від відповідача:Не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», смт. Приазовське, Запорізька область
на рішення господарського судуЗапорізької області
від26.10.2015 року
по справі№ 908/4775/15 (суддя: Корсун В.Л.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», смт. Приазовське, Запорізька область
до відповідача:Командитного товариства «ОСОБА_5 і компанія «Комиш Зорянського елеватора», смт. Комиш-Зоря, Запорізька область
провизнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі «Позивач») звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Командитного товариства «ОСОБА_5 і компанія «Комиш Зорянського елеватора» (далі «Відповідач») про визнання недійсним договору купівлі-продажу майбутнього врожаю № 30/10 від 30.10.2012 року., як такого, що був вчинений Позивачем під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних для нього умовах (ст. 233 Цивільного кодексу («ЦК») України).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.10.2015 року у справі № 908/4775/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», смт. Приазовське, Запорізька область було відмовлено через недоведеність Позивачем укладання спірного правочину під впливом тяжких обставин.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 26.10.2015 року у справі № 908/4775/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», смт. Приазовське, Запорізька область в повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки, покладені в основу зазначеного рішення, не відповідають обставинам справи, у звязку з чим рішення підлягає скасуванню.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Запорізької області від 26.10.2015 року у справі № 908/4775/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», смт. Приазовське, Запорізька область в повному обсязі.

Представник Відповідача в судове засідання не зявився, поважність причин не явки суду не повідомив.

Відповідно до статей 44, 811 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2012 року Сторонами був укладений договір купівлі-продажу майбутнього врожаю №30/10 (надалі «Договір»). Термін поставки до 01.08.2013р.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2. Договору продавець зобовязується передати в майбутньому у власність покупця, а покупець сплатити та прийняти в майбутньому врожай - пшеницю продовольчу у кількості 937,5 тон, що складає 1 500 000,00 (один мільйон п'ятсот тисяч) гривень. Згідно п.1.5 Договору, термін його дії складає 1 рік.

Згідно п. 2.5. Договору, поставка здійснюється на умовах доставки Продавцем Покупцю на Командитне товариство «ОСОБА_5 і компанія «Комиш Зорянського елеватора» м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 53. Перехід права власності на товар відбувається в момент здійснення оплати товару Покупцем.

Згідно з п. 2.7. Договору, Продавець зобовязався виростити та самостійно здійснити збирання врожаю, який з моменту закінчення збирання стає товаром, належним до передачі Продавцю та Продавець несе повну відповідальність за якість переданого товару.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідач виконав своє зобов'язання належним чином та перерахував на користь Позивача грошові кошти у сумі 1 500 000,00 гривень 31.10.2012 року.

В той же час, Позивач свої зобовязання за Договором щодо передачі товару не виконав, у звязку із чим Відповідач надіслав на адресу Позивача претензію-вимогу від 23.01.2014 року, якою вимагав повернути на його користь суму попередньої оплати в розмірі 1 500 000,00 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.06.14 у справі № 908/1465/14, яке набуло чинності 21.10.14, був задоволений позов Відповідача про стягнення з Позивача попередньої оплати за не поставлений товар в сумі 1 400 000,00 грн., за спірним Договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ч. 1). При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч. 2).

Пунктом 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.13 № 11 визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Під тяжкими обставинами договору, укладеного в порядку вказаної норми, необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину.

Відповідно до ч. 1, ст.. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу(ст.. 33 ГПК України).

Судова колегія, дослідивши усі матеріали справи, вважає цілком обгрнутованим висновок місцевого господарського суду про недоведеність Позивачем належними та допустимими доказами наявність під час укладання спірного правочину у Позивача тяжких обставин, які змусили Позивача до укладання спірного Договору.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що під час розгляду справи місцевим господарським суд допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК України як підстави для скасування рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», смт. Приазовське, Запорізька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 26.10.2015 року у справі № 908/4775/15 залишити без змін.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСЗО;

1 ДАГС.