РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/23980/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.»

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс»

про стягнення 402 742,03 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Міньков М.Ю.

від відповідача: Онищенко Б.Г.

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» про стягнення грошових коштів сплачених за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. у розмірі 143 500, 00 грн.; неустойки за прострочення виконання зобов'язання за вищевказаним договором у розмірі 194 419, 35 грн.; збитків, спричинених невиконанням зобов'язання у розмірі 64 575, 00 грн.; відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 247, 68 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23980/15 призначено до розгляду у судовому засіданні на 28.09.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Звертаючись до суду з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» просило вжити заходи до забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, які знаходяться на рахунках, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.».

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Положеннями ст. 67 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

За приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Згідно з п 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

В той же час, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про ускладнення та/або неможливість виконання рішення суду у майбутньому, а також доказів вчинення відповідачем або іншими особами фактичних дій, спрямованих на витрачання коштів, що є предметом розгляду у даній справі.

Крім того, суд звертає увагу, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливість накладення арешту одночасно і на майно, і на грошові кошти боржника.

За таких обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову повністю.

У процесі провадження у справі позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість, сплачену за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. у розмірі 143 500, 00 грн.; неустойки за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 356 435, 48 грн.; збитків, спричинених невиконанням зобов'язання у розмірі 64 575, 00 грн.; відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 648, 70 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Тож, приймаючи до уваги, що заява позивача не суперечить нормам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив, у зв'язку з чим спір у даній справі вирішується виходячи з нової ціни позову, що становить 565 159, 18 грн. та включає заборгованість у розмірі 143 500, 00 грн.; неустойку у розмірі 356 435, 48 грн.; збитки у розмірі 64 575, 00 грн. та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 648, 70 грн.

Відповідач подав заперечення на позов, у яких зазначає, що не погоджується з вимогами щодо стягнення неустойки та збитків, оскільки договір оренди № 10/05 від 10.05.2015 р. розірвано з 11.06.2015 р. з ініціативи власника приміщення, а відтак - Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» не відповідає за порушення зобов'язання в силу ст. 614 Цивільного кодексу України.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 р. залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс».

Позивач подав письмові пояснення по справі, у яких зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» не отримувало від відповідача повідомлення про розірвання договору оренди № 10/05 від 10.05.2015 р. та довіреностей на отримання будь-якої документації від Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С. на ім'я ОСОБА_4 не видавало, трудові або цивільні відносини між позивачем та вказаною особою відсутні.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» подало письмові пояснення, у яких вказує, що договором оренди № 10/05 від 10.05.2015 р. було передбачено можливість його дострокового припинення та, скориставшись наданим правом, третя особа розірвала вказаний договір з 11.06.2015 р..

При цьому третя особа відзначає, що про намір такого розірвання відповідача було повідомлено листами від 25.05.2015 р .№ 2505-а та від 03.06.2015 р. № 03/06-15, а відтак - укладаючи договір суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р., відповідач знав про можливість дострокового розірвання договору оренди № 10/05 від 10.05.2015 р.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 02.12.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 укладено договір про надання послуг № 1/04 відділ розвитку РГМ, за умовами якого Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 зобов'язалась надати позивачу інформаційно-консультаційні послуги щодо об'єктів нерухомого майна, які відповідають вимогам позивача та умов їх найму, зокрема, у місті Києві.

Відповідно до п. 3.1. договору за надані послуги позивач сплачує Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 щомісячно до 10 числа поточного місяця за попередній 20 000, 00 грн. та 45 % від місячної орендної плати - за кожний укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» договір, інформація по якому надана Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5.

За актом приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2015 р. позивач прийняв надані Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 послуги за договором № 1/04 від 01.04.2015 р. щодо пошуку приміщень у місті Києві, стосовно приміщення по АДРЕСА_1 у місті Києві; вартість послуг сторонами встановлена у розмірі 64 575, 00 грн. на підставі договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» та Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.».

Платіжним дорученням № 3226 від 15.06.2015 р. позивач перерахував на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 64 575, 00 грн. за надані послуги відповідно до акту від 01.06.2015 р.

20.05.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» та Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» укладено договір суборенди № 20-05/5с , за умовами якого відповідач зобов'язався передати, а позивач - прийняти у строкове платне користування частину площі нежитлової будівлі загальною площею 205 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до п. 1.1.2. договору відповідач є користувачем об'єкту оренди на підставі договору оренди № 10/05 від 10.05.2015 р.

Відповідно до п. 2.1. договору передача об'єкта оренди оформляється сторонами шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта суборенди не пізніше 15.06.2015 р.

У відповідності до п. 7.14. договору у випадку прострочення передачі позивачу об'єкта суборенди відповідач сплачує неустойку у розмірі вартості орендної плати одного календарного дня суборенди за кожен день прострочення.

Договір, відповідно до п.п. 13.1.,13.2. вступає в дію з моменту підписання уповноваженими представниками сторін, а в частині користування приміщенням - з моменту підписання акт приймання-передачі. Відповідач у певних випадках має право припинити дію даного договору, попередивши позивача листом за 60 календарних днів до бажаної дати припинення.

Платіжним дорученням № 4678 від 04.06.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» грошові кошти у сумі 143 500, 00 грн. у якості оплати за оренду приміщення за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р.

Додатковою угодою від 04.06.2015 р. до договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. сторони встановили, що передача об'єкту оренди оформляється актом приймання-передачі не пізніше 15.07.2015 р.

17.07.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом про повідомлення причин непередання в суборенду майна за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р.

24.07.2015 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою відшкодування збитків у розмірі 64 757, 00 грн., повернення коштів у розмірі 143 500, 00 грн. та сплату неустойки у сумі 32 403, 23 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення договору в частині передачі об'єкта оренди Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д», у зв'язку з чим позивачем нараховано неустойку у розмірі 356 435, 48 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування збитків у розмірі 64 575, 00 грн., що витрачені на оплату послуг ріелтора з підбору та узгодження умов з орендарем/власником приміщення для укладення договору суборенди за адресою: АДРЕСА_1.

Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» зазначає, що ним було перераховано платіж за суборенду приміщення відповідно до договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. за другий місяць у розмірі 143 500, 00 грн., який має бути повернутий з урахування 3 % річних у розмірі 648, 70 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що договором або законом можуть бути встановлені види забезпечення виконання зобов'язання.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розглядаючи даний спір по суті судом встановлено, що листом № 2505-А від 25.05.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» про по намір розірвати договір оренди у зв'язку з використанням приміщення по АДРЕСА_1 у місті Києві для власних потреб та просило не укладати договори суборенди, а у разі укладення - розірвати.

Листом № 03/06 від 03.05.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» повідомило відповідача про припинення договору оренди № 10/05 від 10.05.2015 р. з 11.06.2015 р.

Також судом встановлено, що 30.06.2015 р. та 08.07.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» направляло позивачу додаткові угоди про розірвання про розірвання договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р.

Листом від 04.07.2015 р. № 178 Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» зазначає про одержання від Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» додаткових угод від 30.06.2015 р. про розірвання договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р., однак звертає увагу, що вказаним договором не передбачено право його розірвання в односторонньому порядку за ініціативою відповідача.

Також позивач у листі від 04.07.2015 р. № 178 зазначає, що додаткова угода від 30.06.2015 р. суперечить умовам договору та не може бути підписана.

Водночас позивач заперечує отримання від листів Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» № 28/05-2а від 28.05.2015 р. та № 16/06-15/1 від 16.06.2015 р.. які ніби-то вручені ОСОБА_4 та стверджує, що довіреностей на отримання будь-якої документації від Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С. на ім'я ОСОБА_4 не видавало, трудових або цивільних відносин між позивачем та вказаною особою не існує, про що позивачем надано довідку за підписом директора та начальника відділу кадрів Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д».

Відповідачем наведені обставини не спростовані та доказів перебування ОСОБА_4 у відносинах (трудових, цивільних тощо) із Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д», або наявності у нього будь-яких повноважень діяти від імені позивача, до матеріалів справи не надано.

В тож же час, за правилами ст. 774 Цивільного кодексу України строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 609 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно зі ст. 205 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом. У разі неможливості виконання зобов'язання повністю або частково зобов'язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майновим та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків. Таке повідомлення не звільняє зобов'язану сторону від відповідальності за невиконання зобов'язання відповідно до вимог закону.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відтак, приймаючи до уваги, що договір оренди № 10/05 від 10.05.2015 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» розірвано з 11.06.2015 р. за ініціативою останнього, у даному випадку вбачається неможливість виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С. своїх зобов'язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р., у зв'язку з чим зобов'язання сторін за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р.,є припиненими в силу приписів ст. 205 Господарського кодексу України та ст. 609 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Тож, приймаючи до уваги припинення зобов'язань за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. з 11.06.2015 р., суд визнає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення неустойки на прострочення передання в суборенду приміщення загальною площею 205 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. за період з 16.07.2015 р. до 30.09.2015 р.

Між тим, суд відзначає, що матеріалами справи підтверджується перерахування позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С. плати за оренду приміщення у сумі 143 500, 00 грн., в той час як вказане приміщення фактично в оренду не передавалось.

При цьому відповідач, повідомлений про намір Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» розірвати договір № 10/05 від 10.05.2015 р., вказані грошові кошти не повернув.

У відповідності до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Виходячи з вищенаведених норм, чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому, звертає увагу, що підстава, за якою відповідачем були набуті грошові кошти на даний час відпала.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С. підстав утримання вказаних коштів, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення сплаченої за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. орендної плати у розмірі 143 500, 00 грн. визнаються судом правомірними.

В той же час, суд не вбачає правових підстав для нарахування 3 % річних на суму орендної плати, сплаченої позивачем на виконання договору № 20-05/5с від 20.05.2015 р., оскільки згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу три проценти річних від простроченої суми.

Тобто, передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України відповідальність, застосовується у разі порушення саме грошового зобов'язання, в той час, як у даному випадку сума, на яку позивачем здійснюється нарахування 3 % річних є орендною платою, сплаченою саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р., а відтак - не є грошових зобов'язання відповідача у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

За правилами ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

У відповідності до ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов'язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше. Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов'язаної сторони від подальшого виконання зобов'язання. У разі невиконання зобов'язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов'язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

Розглядаючи даний спір по суті, суд враховує, що з метою укладення договору оренди спірного приміщення Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» укладено договір з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 про надання останньою послуг щодо пошуку об'єктів нерухомого майна з метою їх оренди позивачем.

При цьому, у зв'язку із укладенням договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. з Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С., позивачем сплачено Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 винагороду у розмірі 64 575, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3226 від 15.06.2015 р.

Однак фактично Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» приміщення в суборенду не отримало та, відповідно, ним не користувалось.

Варто зауважити, що договором оренди № 10/05 від 10.05.2015 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» було передбачено право останнього припинити дію договору в односторонньому порядку, повідомивши відповідача не менш, ніж за сім календарних днів.

Тобто наведене свідчить, що Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» могло передбачити імовірність дострокового припинення договору оренди № 10/05 від 10.05.2015 р. та, відповідно, імовірність порушення ним своїх зобов'язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» за договором № 20-05/5с від 20.05.2015 р.

Крім того, як вже зазначалось вище, суд не приймає у якості доказів належного повідомлення позивача про розірвання власником спірних приміщень договору оренди № 10/05 від 10.05.2015 р. листи Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» № 28/05-2а від 28.05.2015 р. та № 16/06-15/1 від 16.06.2015 р., які вручені ОСОБА_4

Відтак, відповідачем не доведено вжиття ним заходів щодо уникнення порушення зобов'язань за договором № 20-05/5с від 20.05.2015 р. або належного повідомлення позивача про імовірність такого порушення.

При цьому, суд враховує, що витрати у розмірі 64 575, 00 грн. понесені позивачем безпосередньо у зв'язку з укладенням договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р..

Тож, приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на відшкодування понесених ним витрат на оплату послуг щодо пошуку приміщення для оренди, яке фактично не було передано у користування Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.», у зв'язку з чим вимоги про стягнення збитків у розмірі 64 575, 00 грн. суд визнає обґрунтованими.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 18, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» (49100, м. Дніпропетровськ, бульвар Слави, 7К. ) грошові кошти у сумі 143 500, 00 (сто сорок три тисячі п'ятсот грн. 00 коп.) грн.; збитки у розмірі 64 575, 00 (шістдесят чотири тисячі п'ятсот сімдесят п'ять грн. 00 коп.) грн. та 3 121, 14 (три тисячі сто двадцять одна грн. 14 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 07.12. 2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.