ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"21" грудня 2015 р. Справа № 918/240/15

Суддя Павленко Є.В., розглянувши заяву державного підприємства "Проектно-вишукувальний інститут "Рівнедіпроводгосп" (далі Підприємство) про розстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року у справі № 918/240/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (далі Товариство) до Підприємства, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, комунальне підприємство "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради, про стягнення заборгованості в сумі 305 112 грн. 65 коп.,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_1 за дов. від 5 січня 2015 року № 03-05/1/1,

відповідача: ОСОБА_2 за дов. від 10 січня 2014 року № 16ад/12,

третьої особи: не зявився,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Товариство звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення з Підприємства заборгованості за договором на відпуск теплової енергії від 1 січня 2006 року № 1220 в сумі 305 112 грн. 65 коп., з яких: 211 968 грн. 32 коп. основний борг, 23 201 грн. 67 коп. пеня, 13 969 грн. 07 коп. 3% річних, 55 973 грн. 59 коп. інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 13 березня 2015 року порушено провадження у справі № 918/240/15 та призначено її до розгляду. Цією ж ухвалою до участі в справі у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено комунальне підприємство "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року у даній справі вимоги Товариства задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь позивача 211 968 грн. 32 коп. основного боргу, 55 973 грн. 59 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 13 962 грн. 40 коп. а також 5 638 грн. 08 коп. судового збору. Водночас у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

На примусове виконання вищезазначеного рішення 27 квітня 2015 року господарським судом Рівненської області було видано відповідний наказ.

У грудні 2015 року через канцелярію суду надійшла заява Підприємства від 9 грудня 2015 року № 01-5/342, в якій останнє просило розстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року та затвердити графік його виконання з грудня 2015 року по травень 2019 року

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 10 грудня 2015 року вищезазначену заяву прийнято до розгляду та призначено до слухання у судовому засіданні на 21 грудня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшли письмові пояснення Товариства від 16 грудня 2015 року № 03-05/2544/3698 на заяву Підприємства від 9 грудня 2015 року № 01-5/342 про відстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року у справі № 918/240/15, в якому останнє просило суд відмовити відповідачу в задоволенні даної заяви у зв'язку з тим, що скрутний матеріальний стан Підприємства, на думку позивача, не є винятковою обставиною, з якою закон пов'язує можливість розстрочення виконання судового рішення. Крім того, Товариство на час розгляду даної заяви також перебуває у скрутному фінансовому стані, що підтверджується відповідними доказами (а.с. 119-122).

У судовому засіданні 21 грудня 2015 року представник Підприємства підтримав вимоги, викладені у заяві від 9 грудня 2015 року № 01-5/342, та наполягав на їх задоволенні.

Представник позивача у даному судовому засіданні просив суд відмовити відповідачу в задоволенні його заяви з підстав, зазначених у письмових поясненнях Товариства від 16 грудня 2015 року № 03-05/2544/3698.

Третя особа про дату, час та місце розгляду даної заяви була повідомлена належним чином, проте явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечила, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направила.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява Підприємства про розстрочку виконання судового рішення, суд дійшов висновку про необхідність відмови у її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з вимогами частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, пункту 1 частини 3 статті 129 Конституції України, суд здійснює надані йому повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до приписів статті 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

За змістом статті 121 ГПК України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження".

Наведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Відтак, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Такої ж правової позиції дотримується Пленум Вищого господарського суду України у пункті 7.2 його постанови від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Отже, саме на заявника в контексті приписів статей 4-3, 33 ГПК України покладається обов'язок доведення існування відповідних підстав, тоді як стягувач, у разі наявності заперечень, має навести докази, що спростовують обставини, на які посилається заявник.

У своїй заяві Підприємство посилалося на свій тяжкий фінансовий стан, а також на те, що примусове виконання рішення суду від 7 квітня 2015 року у справі № 918/240/15 зумовить накладення арешту на його рахунки, що у свою чергу призведе до блокування роботи боржника. Накладення вказаного арешту, на думку заявника, спричинить також до неможливості виплати заробітної плати його працівникам, у звязку з чим виникне загроза їх звільнення. Крім того, Підприємство посилалося на неналежне виконання його контрагентами грошових зобовязань перед відповідачем.

В обґрунтування наведених обставин заявником було надано копії звітів про фінансові результати Підприємства на 31 грудня 2013 року, на 31 грудня 2014 року та на 30 вересня 2015 року.

Як вже було зазначено вище, норма статті 121 ГПК України передбачає, що задоволення заяви про розстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Проте наведені заявником підстави для розстрочення виконання судового рішення (тяжке фінансове становище) не є тими виключними обставинами, які давали б можливість для розстрочення виконання судового рішення, оскільки такий незадовільний майновий стан відповідача утворився, зокрема, внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось обєктивних, незалежних від нього обставин.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Слід також враховувати, що за змістом частини 1 статті 229 Господарського кодексу України (далі ГК України) та частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за невиконання грошового зобов'язання боржник несе відповідальність, якщо таке виконання стало неможливим внаслідок його винних дій чи бездіяльності, а не внаслідок дії непереборної сили, випадку тощо. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов'язання. Тобто боржник може бути звільнений від відповідальності за невиконання своїх договірних зобовязань лише в силу обєктивних факторів.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України не вважається винятковим випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язань, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу приписів статті 96 ЦК України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Таким чином, наведені заявником обставини не засвідчують неможливості або ускладнення виконання рішення господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року у справі № 918/240/15, і не є винятковими в розумінні статті 121 ГПК України. Ці обставини лише вказують на те, що примусове виконання даного судового рішення може негативно вплинути на фінансовий стан Підприємства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 2/97.

Крім того, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, суд зобов'язаний враховувати інтереси не лише боржника, а й стягувача.

Разом з тим, стягувач також є суб'єктом господарювання, здійснює підприємницьку діяльність та зобов'язаний оплачувати роботу своїх працівників. Крім того, з матеріалів справи, зокрема, звіту про фінансові результати Товариства за 1 півріччя 2015 року, довідки від 6 жовтня 2015 року № 03-05/3308/2442 про структурну кредиторську заборгованість позивача перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", яка становить 97 124 817 грн. 15 коп., а також постанови про арешт коштів Товариства від 10 вересня 2015 року, накладений у звязку з неоплатою позивачем вищезазначеної заборгованості, вбачається, що стягувач також перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Відтак, розстрочення виконання вказаного судового рішення може істотно погіршити його фінансовий стан.

Приписами частини 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки Підприємство не довело належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон повязує можливість розстрочення виконання прийнятого у даній справі судового рішення, у задоволенні його заяви слід відмовити.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити державному підприємству "Проектно-вишукувальний інститут "Рівнедіпроводгосп" в задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року у справі № 918/240/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" до державного підприємства "Проектно-вишукувальний інститут "Рівнедіпроводгосп", третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, комунальне підприємство "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради, про стягнення заборгованості в сумі 305 112 грн. 65 коп.

Суддя Є.В. Павленко