РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015Справа №922/4906/13
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків

до 1) Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова, м. Харків

2) Державної казначейської служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України в Київському районі міста Харкова, м. Харків

про стягнення коштів

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про відшкодування шкоди в розмірі 12 942,58 грн.

12.02.2015 р. позивач подав до Господарського суду Харківської області заяву про збільшення рзміру позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 8930,65 грн., в тому числі витрати пов'язані з прибуттям до судових засідань, до відповідача та до інших установ в сумі 2687,49 грн., витрати пов'язані з використанням мобільного зв'язку та інтернет для підготовки документів, вивчення законодавства та інших дій, пов'язаних з захистом від порушень відповідача в сумі 1362,36 грн., витрати на роздрукування документів в сумі 535,32 грн., витрати на оплату послуг Укрпошти за пересилання документів в сумі 43,50 грн., витрати на оплату державного мита та судового збору 160,78 грн. та справедлива компенсація за час, витрачений для оскарження незаконних дій/рішень відповідача та за час витрачений на відновлення своїх порушених прав в сумі 4141,20 грн., та моральну шкоду в сумі 8930,65 грн., яка була прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.02.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням від 05.03.2015, винесеним на підставі статті 88 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з невирішеним питанням про розподіл судових витрат у справі, Господарський суд Харківської області стягнув з позивача на користь Державного бюджет України судовий збір в сумі 1720,50 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2015 у даній справі скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в сумі 8930,65 грн., та прийнято в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволені в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2015 припинено касаційне провадження, порушене за касаційною скаргою Фізичної підприємця ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2015р. у справі № 922/4906/13-г; касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Київському районі м. Харкова Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Харківській області задоволено частково та рішення Господарського суду Харківської області від 18.05.2015 у справі № 922/4906/13-г скасовано; справу № 922/4906/13-г направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.09.2015 залучено до участі у справі у якості відповідача Державну казначейську службу України, а справу № 922/4906/13 направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

16.10.2015 матеріали справи № 922/4906/13 надійшли до Господарського суду міста Києва та згідно автоматизованої системи документообігу передані на розгляд судді Турчина С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 суддею Турчин С.О. прийнято справу № 922/4906/13 до свого провадження та призначено її розгляд на 10.11.2015.

02.11.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли: пояснення по справі, клопотання про розгляд справи без участі позивача.

09.11.2015 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника (вх. № 01-44/04/06-08/540 від 03.11.2015).

10.11.2015 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшла заява про розгляд справи без участі представника (вх. № 4858/20/20-31-10-13 від 05.11.2015) з доданим до неї відзивом на позовну заяву (вх. № 4792/10-20-31-10-13 від 05.11.2015), у якому відповідач 1 повністю заперечив проти задоволення позовних вимог.

В судове засідання 10.11.2015 р. представники сторін не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 08.12.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 08.12.2015 р. представники учасників процесу не з'явились.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 08.12.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про держану реєстрацію серія В02 №218466, 15.03.2066 р. зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

На підставі акту документальної перевірки № 5018/17-218/НОМЕР_1 за період з 01.04.2006 року по 31.03.2009 рік Державною податковою інспекцією у Київському районі міста Харкова винесені податкові повідомлення-рішення № /0 від 02.09.2009 року, № /1 від 04.11.2009 року за порушення п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", у зв'язку з чим визначено суму податкового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" в сумі 141642,00 грн., з яких 94428,00 грн. - сума донарахованого позивачу податку та 47214,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

27 серпня 2009 року позивач, не погодившись з висновками акту перевірки №5018/17-218/НОМЕР_1, подав до ДПІ Київського району м. Харкова письмові заперечення, які відповідачем були залишені без задоволення.

Не погодившись з донарахуванням відповідачем податку на додану вартість у сумі 141642,00 грн., ФОП ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про скасування податкового повідомлення-рішення № /0 від 02.09.2009 року, податкового повідомлення-рішення № /1 від 04.11.2009 року та податкового повідомлення-рішення № /2 від 25.11.2009 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2010 року у справі №2-а-43702/09/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2010 року, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволені частково. Визнані незаконними та скасовані податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова № /0 від 02.09.2009 p., № /1 від 04.11.2009 р, № /2 від 25.11.2009 р. в частині визначення податкового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" на суму 138049,64 грн., з яких - основний платіж - 92033,09 грн., штрафні (фінансові) санкції - 46016,55 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 25 листопада 2013 року у справі № 2-а-43702/09/2070, постанову Харківського окружного адміністративного суду 18 червня 2010 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду 30 листопада 2010 року змінено, викладено резолютивну частину постанови Харківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2010 року в такій редакції: "Позов задовольнити повністю. Скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова № /0 від 02.09.2009 p., №/1 від 04.11.2009 р, № /2 від 25.11.2009 р. про визначення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 141642,00 грн., в т.ч. 94428,00 грн. основного платежу та 47214,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій".

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що у зв'язку з винесенням незаконних податкових повідомлень-рішень, що стало підставою для захисту та відновлення позивачем своїх прав, останньому були завдані матеріальні збитки та моральна шкода у розмірі 17 861,30 грн., у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 8930,65 грн., в тому числі витрати пов'язані з прибуттям до судових засідань, до відповідача та до інших установ в сумі 2687,49 грн., витрати пов'язані з використанням мобільного зв'язку та Інтернет для підготовки документів, вивчення законодавства та інших дій пов'язаних з захистом від порушень відповідача в сумі 1362,36 грн., витрати на роздрукування документів в сумі 535,32 грн., витрати на оплату послуг Укрпошти за пересилання документів в сумі 43,50 грн., витрати на оплату державного мита та судового збору 160,78 грн. та справедливу компенсацію за час, витрачений для оскарження незаконних дій/рішень відповідача та за час витрачений на відновлення своїх порушених прав в сумі 4141,20 грн., та моральну шкоду в сумі 8930,65 грн. ( всього 17 861,30 грн.).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Стаття 56 Конституція України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди встановлено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Отже, правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою встановлені статтями 1173, 1174 ЦК України, згідно яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, даними правовими нормами встановлено, що державою підлягає до відшкодування шкода, яка завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадової або службової особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Враховуючи вищевказане, предметом доказування є належним чином доведені факти незаконності дій органу державної влади чи його посадової особи, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди.

Так, заявлена позивачем до стягнення сума матеріальної шкоди становить 8930,65 грн., та складається з витрат, пов'язаних з прибуттям до судових засідань, до відповідача та до інших установ в сумі 2687,49 грн., витрат, пов'язаних з використанням мобільного зв'язку та інтернет-зв'язку для підготовки документів, вивчення законодавства та інших дій пов'язаних з захистом від порушень відповідача в сумі 1362,36 грн., витрат на роздрукування документів в сумі 535,32 грн., витрат на оплату послуг Укрпошти за пересилання документів в сумі 43,50 грн., витрат на оплату державного мита та судового збору 160,78 грн.

Що стосується заявлених вище витрат, суд зазначає наступне.

Так, позивач, заявляючи до стягнення з відповідача зазначені витрати, вказує, що останні були здійснені при захисті та відновленні порушених прав під час оскарження податкових повідомлень-рішень у адміністративних судах.

Статтею 87 КАС України визначено, що до судових витрат належать судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи.

Відповідно до статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

У статті 91 КАС України зазначено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що витрати, пов'язані з прибуттям до судових засідань, до відповідача та до інших установ в сумі 2687,49 грн., витрати, пов'язані з використанням мобільного зв'язку та інтернет-зв'язку для підготовки документів, вивчення законодавства та інших дій пов'язаних з захистом від порушень відповідача в сумі 1362,36 грн., витрати на роздрукування документів в сумі 535,32 грн., витрати на оплату послуг Укрпошти за пересилання документів в сумі 43,50 грн., витрати на оплату державного мита та судового збору 160,78 грн., є судовими витратами, пов'язаними з розглядом справи у адміністративному суді, а не шкодою, як про це зазначає позивач.

Приписами ст. 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи наведене позивач не був позбавлений можливості заявляти про відшкодування зазначених вище витрат під час розгляду справи про оскарження податкових повідомлень-рішень у адміністративних судах та отримати відшкодування таких судових витрат, оскільки вони за своєю правовою природою не є шкодою, а є саме витратами, пов'язаними з розглядом справи.

Більше того, суд зазначає, що дослідивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на поповнення мобільного рахунку, використання мережі Інтернет, заправку транспортного засобу, поповнення поїзної картки метрополітену, позивачем не доведено належними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв'язку між понесеними витратами з оскарженням податкових повідомлень-рішень.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення 4141,20 грн. витрат за час, витрачений для оскарження незаконних дій/рішень відповідача та за час витрачений на відновлення своїх порушених прав.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Заявляючи до стягнення 4141,20 грн., позивач зазначає, що зазначені кошти є втраченим ним заробітком у зв'язку з витрачанням робочого часу на виготовлення та подання документів для оскарження податкових повідомлень-рішень.

Розрахунок заявлених витрат позивачем здійснений виходячи з кількості витраченого часу на виготовлення та подання документів та розміру мінімальної заробітної плати.

Суд зазначає, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі відсутності порушення його прав.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14 січня 2014 року №01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків".

Дослідивши наданий позивачем розрахунок втраченого заробітку, суд встановив, що останній є абстрактним та ґрунтується на розрахунку можливого прибутку з урахуванням мінімальної заробітної плати та кількістю витраченого робочого часу. Тобто, заявлена сума неотриманого заробітку є лише припущенням позивача.

Відповідно до частини 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Позивач є фізичною-особою підприємцем.

У фізичних осіб, що є підприємцями, неодержаним доходом, який може бути стягнений у складі збитків, є чистий дохід, тобто різниця між неодержаним (але таким, який міг бути отриманий при відсутності порушення з боку боржника) валовим доходом (сумою виручки в грошовій чи натуральній формі) та тими витратами, що безпосередньо пов'язані з одержанням доходу і які громадянин повинен був зробити у зв'язку з одержанням доходу.

Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що позивач щомісячно отримує дохід у розмірі мінімальної заробітної плати, або у іншому розмірі.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 4141,20 грн. втраченого заробітку (упущеної вигоди) є необґрунтованою, оскільки не підтверджене жодними належними доказами, а наданий позивачем розрахунок упущеної вигоди є лише припущенням.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова моральної шкоди в сумі 8930,65 грн. позивач зазначає, що дії ДПІ у Київському районі міста Харкова пов'язані з винесенням незаконного податкового повідомлення-рішення призвели до перебування позивача у стані постійного приниження та морального тиску.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відшкодування шкоди здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини завдавача шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача.

Згідно з п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 3 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В п. 27 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 роз'яснено, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою.

Проте, позивачем не надано належного обґрунтування заподіяння йому моральних страждань, доказів морального тиску. Більше того, позивач обґрунтовує розмір моральної шкоди, виходячи з розміру матеріальної шкоди.

Крім того, суд зазначає, що відповідач 1, при проведені перевірки ФОП ОСОБА_1 та при винесені податкових повідомлень-рішень № /0 від 02.09.2009 p., № /1 04.11.2009 p., № /2 від 25.11.2009 p., діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України "Про державну податкову службу в Україні" та Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (чинними на момент виникнення відносин).

Суд погоджується з твердженнями відповідача 1, що проведення перевірки, складання акту перевірки, винесення відповідних податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки є реалізація функцій, прав та обов'язків органів державної податкової служби, які врегульовані нормами законодавства України та були здійснені відповідачем 1 без перевищення чи зловживання наданими йому повноваженнями.

Оскарження позивачем податкових-повідомлень рішень є реалізацією права позивача на захист своїх прав, яким позивач скористався, подавши відповідні скарги та оскарживши податкові повідомлення-рішення у судах.

Як зазначалось вище, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Позивачем не доведено, що дії Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова суперечили чинному на той час законодавству України, були незаконними, вчинені з перевищенням повноважень, тощо, а тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведене вину Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова.

Враховуючи те, що належних доказів наявності передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, зокрема, факту її заподіяння у заявленому розмірі протиправною поведінкою відповідача, суду не надано, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для стягнення з відповідачів 8930,65 грн. матеріальної та 8930,65 грн. моральної шкоди, у зв'язку із чим, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 11.12.2015 р.

Суддя С.О. Турчин