КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р. Справа№ 910/17566/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 року по справі №910/17566/15 (суддя -Карабань Я.А.) повний текст якого складено 18.09.15року.

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна;

2) відділ Державної виконавчої служби Чуднівського районного управління юстиції

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", треті особи,які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна, відділ Державної виконавчої служби Чуднівського районного управління юстиції про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 11.09.2015р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано виконавчий напис № 855 від 03.06.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою Ольгою Василівною, відносно майна, що було передано за договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 1 218,00 грн. судового збору.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус в порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не переконався чи відповідають подані відповідачем в обґрунтування наявності заборгованості документи вимогам зазначеним у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2015р. у справі №910/17566/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №910/17566/15, головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2015р., згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 09.10.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 27.10.15р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.15р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 24.11.15р.

Через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду 16.11.15р. від представника ВДВС надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.15р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 08.12.15р.

Представники сторін в судове засідання 08.12.2015 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як було вірно встановлено судом першої інстанції 11.02.2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - позивач, лізингоодержувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (далі - відповідач, лізингодавець) був укладений договір фінансового лізингу № 2573/02/14-В (далі - договір).

Згідно п. 1.1 додатку № 3 до договору, за умовами договору лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (далі по тексту предмет лізингу), найменування і характер якого вказані в специфікації (додаток № 2 до договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору, далі - графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов даного договору.

У відповідності до п. п. 3.1-3.3 та специфікацією (додатку № 2 до договору), предметом лізингу є автомобіль Mercedes-Benz GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, загальна вартість якого становить 1 437 230,40 грн, в т.ч. ПДВ - 239 538,40 грн (далі - предмет лізингу).

20.02.2014 року відповідач передав, а позивач прийняв предмет лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

Загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору становить 1 962 010,67 грн та може змінюватись відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу.(п. 8.1 Договору)

20.02.2015 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, згідно з п. 1 якої сторони дійшли згоди викласти в наступній редакції пункт 8.1 до договору: "Загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 1 743 399,31 грн, може змінюватись відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу".

На виконання умов договору, позивач сплатив відповідачу лізингових платежів на загальну суму 1 633 615,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6737630 від 11.02.2014 року, а також квитанціями від 06.03.2014 року, 15.04.2014 року, 19.05.2014 року, 20.06.2014 року, 18.07.2014 року, 07.08.2014 року, 16.09.2014 року, 22.10.2014 року, 17.11.2014 року, 29.12.2014 року, копії яких долучені до матеріалів справи.

З метою визначення розміру кінцевого платежу у зв'язку з достроковим виконанням договору, позивач направив на адресу відповідача заяву від 30.03.2013 року, в якій просив відповідача підтвердити отримання останнім грошових коштів, сплачених за договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року.

В свою чергу відповідач направив позивачу лист-вимогу № 1489-УПК від 31.03.2015 року, яким повідомив позивача про наявність в останнього заборгованості перед відповідачем у розмірі 2 024 675,73 грн., вимагав сплатити вказану заборгованість та попереджав, що у випадку невиконання позивачем зазначених вимог відповідач буде змушений відмовитись від договору.

На дану вимогу позивач направив відповідачу відгук від 23.04.2015 року, у якому зазначив, що заборгованість у розмірі 2 024 675,73 грн. не підтверджена відповідними документами, просив надати детальний розрахунок та документи на підтвердження розміру вказаної заборгованості, зазначив, що на підставі п. 2.8 договору має намір узгодити з відповідачем можливість дострокового виконання зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Натомість відповідач звернувся до позивача з повідомленням про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 1601-УПК від 15.05.2015 року, яким повідомив позивача про те, що у зв'язку з порушенням позивачем строку виплати чергового лізингового платежу більше ніж на 30 днів, відповідач відмовляється від договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року та вимагає повернути предмет лізингу.

З огляду на те, що предмет лізингу позивачем відповідачу повернутий не був, 02.06.2015 року останній звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса.

03.06.2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна вчинила виконавчий напис № 855, яким запропонувала позивачу повернути шляхом вилучення на користь відповідача майно - автомобіль Mercedes-Benz GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску; шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2, вартістю 1 437 230,40 грн, що передане в користування на підставі договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В, укладеного 11.02.2014 року та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі за період з 25.02.2015 року по 02.06.2015 року в розмірі 1 682 313,43 грн.

Вважаючи, що при вчиненні вищевказаного виконавчого напису, нотаріусом було допущено порушення вимог чинного законодавства України, позивач звернувся до суду та просив визнати його таким, що не підлягає виконанню.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Статтею 5 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам та організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України.

Відповідно до ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Як встановлено судами, спірний виконавчий напис не містить вимог щодо стягнення грошової заборгованості.

В даному випадку йдеться про іншу відповідальність боржника, а саме про обов'язок повернути предмет лізингу.

Таким чином, згідно з вимогами ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус мав встановити безспірність саме обов'язку повернути предмет лізингу.

Згідно з абз. 2, 3 п. 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" від 24.10.2011 р. № 10 спори про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК України. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Таким чином, господарські суди не перевіряють правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт підлягають окремому оскарженню до суду.

Господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність кредитора, права на повернення предмета лізингу, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, за яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99р. № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У відповідності до норм статті 88 Закону України „Про нотаріат", главою 16 Порядку вчинення Нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та підпункту Б ч.2 п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. № 1172, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Відповідно до п. 1 цього Переліку документів для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з п. 1 глави 16 Порядку вчинення Нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3.5 глави Порядку вчинення Нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172.

У відповідності до п. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів для одержання виконавчого напису за договором лізингу, який передбачає у безспірному порядку повернення об'єкта лізингу, подаються: 1) оригінал договору лізингу; 2) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Виходячи з наведених норм, колегія суддів зазначає, що вчинення нотаріусом виконавчого напису є можливим лише при наявності документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. З'ясування питання безспірності заборгованості вчиняється нотаріусом на підставі поданих йому кредитором документів, перелік яких вказано вище.

Отже, суд, вирішуючи питання щодо правомірності вчинення виконавчого напису має з'ясувати, перш за все, які конкретно документи були подані зацікавленою особою нотаріусу і на підставі яких, останній зробив відповідний висновок щодо безспірності заборгованості та, відповідно від встановленого - вчинив виконавчий напис.

У відповідності до 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Як вбачається з матеріалів справи спірний виконавчий напис був вчинений нотаріусом на підставі заяви про вчинення виконавчого напису №б/н від 02.06.2015 р., договору № 2573/02/14-В від 11.02.2014 р. фінансового лізингу, листа-вимоги № 1489-УПК від 31.03.2015 року, направлення якого підтверджується описом вкладення від 07.04.2015 року, а отримання його відповідачем 13.04.2015 року - рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрих-код 04 2), повідомлення про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 1601-УПК від 15.05.2015 року, направлення якого підтверджується описом вкладення, та фіскальним чеком № 7443 від 18.05.2015 року, рахунків на оплату № 68588 та № 68589 від 24.02.2015 року, виставлених відповідачем позивачу на підставі договору № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, з відміткою відповідача про те, що станом на 02.06.2015 року, зазначені рахунки не оплачені.

Проте, поміж документів, на підставі, яких нотаріусом вчинений спірний виконавчий напис, відсутні документи, які підтверджують направлення позивачу рахунків на оплату № 68588 та № 68589 від 24.02.2015 року. Зазначені рахунки на оплату також не вказані в якості додатків у листі-вимозі № 1489-УПК від 31.03.2015 року або повідомленні про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 1601-УПК від 15.05.2015 року.

Отже, нотаріус отримала не ввсі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, визначені п. 8 Переліку.

Крім того, пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингодавець має право, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Положеннями ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача відмовившись при цьому від договору лізингу.

Частиною 3 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Отже, відмова від договору лізингу повинна передувати у часі реалізації лізингодавцем (відповідачем) права вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача (позивача) у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З огляду на зазначне місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що право вимогати повернення предмету лізингу могло виникнути у відповідача після отримання позивачем повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року (аналогічна правова позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 04.10.2011 року по справі 9/61 та від 10.09.2012 року по справі 37/240пн).

Разом з тим, серед документів до наряду нотаріальної справи, на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис, відсутні документи, які підтверджують отримання позивачем повідомлення про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 1601-УПК від 15.05.2015 року. Відтак, нотаріус не встановила момент припинення дії договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року та не переконалась у тому, що відповідач на момент звернення із заявою про вчинення виконавчого напису має право вимагати від позивача повернення предмета лізингу.

Викладене свідчить про необґрунтованість висновку нотаріуса щодо правомірності передачі предмета лізингу лізингодавцю (відповідачу) шляхом вилучення його у лізингоодержувача (позивача), що також свідчить про вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса з порушення вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що спірний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам ст.ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат" та п. 11 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.99, а отже у місцевого господарського суду були всі правові підстави для визнання напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 року по справі № 910/17566/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/17566/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко