ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2015р. Справа№ 914/3827/15

За позовом: Приватного підприємства «Укрінвесткапітал», м. Львів,

до відповідача 1: Комунального підприємства «Бершадське житлово-комунальне господарство», м. Бершадь, Вінницька обл.,

до відповідача 2: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Львів,

про: стягнення 967 680,00 грн.

Суддя М. Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 02.11.15р.

відповідача 1: не зявився,

відповідача 2: не зявився.

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Приватного підприємства «Укрінвесткапітал» до відповідача 1 комунального підприємства «Бершадське житлово-комунальне господарство» та до відповідача 2 фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення 562 464,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач 1 не виконав умови договору позички № 1/14 від 02.01.2014р., а саме не повернув вугілля камяне у кількості 604,8 тонн вартістю 562 464,00 грн., а відповідач 2 відповідно до умов договору поруки № 02/01/2014, згідно якого відповідач 2 виступив поручителем перед позивачем щодо виконання відповідачем 1 зобовязання щодо повернення отриманого товару згідно договору позички №1/4 від 02.01.14р. на вимогу позивача не повернув майно в кількості, що становить 1% від наданого майна.

Ухвалою суду від 09.11.2015 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 16.11.2015р. Ухвалою суду від 16.11.2015р. розгляд справи відкладено на 23.11.2015р. Ухвалою суду від 23.11.2015р. розгляд справи відкладено на 14.12.2015р.

08.12.2015р. через канцелярію суду позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог № 03/12/2015-01 від 03.12.2015р., просить стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 - 967 680,00 грн.

В судове засідання 14.12.2015 р. представник позивача зявився, позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав.

В судове засідання 14.12.2015 р. представник відповідача 1 повторно не зявився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом, про причини неявки уповноваженого представника в судове засідання не повідомив, вимог ухвали суду від 23.11.2015р. не виконав.

В судове засідання 14.12.2015 р. представник відповідача 2 не зявився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом.

Заява про збільшення позовних вимог прийнята судом.

Відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представників відповідача 1 та відповідача 2, оскільки про місце, час та дату розгляду справи останні повідомлені належно, проте не скористалися правами передбаченими діючим господарським процесуальним законодавством, а також в матеріалах справи достатньо необхідних господарському суду документів для прийняття обґрунтованого та правомірного рішення.

Згідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

02 січня 2014 року між приватним підприємством «Укрінвесткапітал» (позичкодавець, надалі позивач) та комунальним підприємством «Бершадське житлово-комунальне господарство» (користувач, надалі відповідач 1) було укладено Договорів позички № 1/14 (надалі - Договорі позички). (а/с 15-17)

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору позички, позивач передає, а відповідач 1 приймає у тимчасове безоплатне користування наступний товар: вугілля камяне марки Г 0-200 з наступними родовими ознаками: зола до 28%, волога до 6%, у кількості, за якістю та вартістю визначеною у видаткових накладних та/або у ОСОБА_3 приймання передачі (далі за текстом «Майно»). Передача майна у позичку проводиться після підписання ОСОБА_3 приймання-передачі майна, що є додатком до даного договору та його невідємною частиною.

Згідно з п. 2.2.1 Договору позички, позивач зобовязався в дводенний термін з моменту підписання Договору позики передати відповідачу 1 в безоплатне користування майно по ОСОБА_3 приймання-передачі.

Відповідно до умов Договору позички відповідачу 1 було передано 2 104,8 тонн вугілля камяного вартістю 930 грн. за тонну на загальну суму 1 957 464,00 грн. згідно видаткових накладних: № 4 від 02.01.2014р., 61,8 т на суму 57 474,00 грн., № 5 від 03.01.2014р. 60,7 т на суму 56 451,00 грн., № 6 від 06.01.2014р. 61 т на суму 56 730,00 грн., № 7 від 08.01.2014р. 60,7 т на суму 55 800,00 грн., № 8 від 10.01.2014р. 60,26 т на суму 56 041,8,00 грн., № 9 від 11.01.2014р. 61,5 т на суму 57 195,00 грн., № 10 від 13.01.2014р. 61,3 т на суму 57 009,00 грн., № 11 від 14.01.2014р. 61,4 т на суму 57 102,00 грн., № 12 від 15.01.2014р. 62,5 т на суму 58 125,00 грн., № 13 від 16.01.2014р. 61 т на суму 56 730,00 грн., № 14 від 17.01.2014р. 63,32 т на суму 58 887,60 грн., № 15 від 20.01.2014р. 60,3 т на суму 56 079,00 грн., № 16 від 21.01.2014р. 62,5 т на суму 58 125,00 грн., № 17 від 22.01.2014р. 63,2 т на суму 58 776,00 грн., № 18 від 23.01.2014р. 61,8 т на суму 57 474,00 грн., № 19 від 24.01.2014р. 18 т на суму 16 740,00 грн., № 20 від 03.02.2014р. 63,5 т на суму 59 055,00 грн., № 23 від 04.02.2014р. 63,95 т на суму 59 473,50 грн., № 24 від 05.02.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 25 від 06.02.2014р. 39 т на суму 36 270,00 грн., № 26 від 07.02.2014р. 39,85 т на суму 37 060,50 грн., № 30 від 10.02.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 31 від 11.02.2014р. 63,95 т на суму 59 473,50 грн., № 32 від 12.02.2014р. 63,5 т на суму 59 055,00 грн., № 33 від 13.02.2014р. 56,51 т на суму 52 554,30 грн., № 34 від 14.02.2014р. 61 т на суму 56 730,00 грн., № 35 від 17.02.2014р. 59 т на суму 54 870,00 грн., № 36 від 18.01.2014р. 54 т на суму 50 220,00 грн., № 37 від 19.02.2014р. 58,13 т на суму 54 060,90 грн., № 38 від 20.02.2014р. 60 т на суму 55 800,00 грн., № 39 від 21.02.2014р. 35,19 т на суму 32 726,70 грн., № 40 від 03.03.2014р. 60 т на суму 55 800,00 грн., № 41 від 04.03.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 42 від 05.03.2014р. 64,14 т на суму 59 650,20 грн., № 43 від 06.03.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 44 від 07.03.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн. (а/с 19-54)

П. 2.1.1. Договору позички відповідач 1 зобовязувався повернути позивачу майно у такій же кількості та з відповідною якістю на підставі ОСОБА_3 приймання-передачі.

20 червня 2014 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено Додаток № 2 до Договору позички, відповідно до якого п. 2.1.2. Договору позички викладено в редакції: «Повернути позичкодавцю майно у такій же кількості та з відповідною якістю на підставі ОСОБА_3 приймання передачі до 30 червня 2014 року». (а/с 18)

Відповідно до акту № 1/2603 від 26.03.2015р. (а/с 17), сторони погодили, що право власності на майно передане відповідачу 1 за Договором позички, а саме вугілля камяне Г 0-200 в кількості 1500 тонн зола до 28%, волога до 6% вартістю 1395000,00 грн. переходить до позивача з моменту підписання вказаного акту.

22.07.2014р. позивач звернувся до відповідача 1 з претензією №1 про повернення вугілля камяного у кількості 604,8 тонн загальною вартістю 562 464,00 грн. (а/с 55-56)

Відповідач 1 надав відповідь на претензію № 196 від 11.08.2014р., в якій визнав факт неповернення вугілля камяного у кількості 604,8 тонн загальною вартістю 562 464,00 грн., однак посилався на неможливість повернення вугілля у звязку із скрутним матеріальним становищем. (а/с 57)

02.01.2014 року між позивачем та ФОП ОСОБА_1 (поручитель, надалі - відповідач 2) було укладено Договір поруки № 02/01/2014, згідно якого відповідач 2 в порядку ст.ст. 553-559 ЦК України виступив поручителем перед позивачем щодо виконання відповідачем 1 зобовязання щодо повернення отриманого товару згідно Договору позички. (а/с 58-59)

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки, відповідач 2 поручається перед позивачем відповідати за виконання зобовязання відповідача 1 по поверненню майна, прийнятого відповідачем 1 від позивача відповідно до Договору позички № 1/14 від 02.01.2014 року.

Обсяг відповідальності поручителя встановлено розділом 2 Договору поруки. Згідно з п. 2.1. Договору поруки, у випадку невиконання чи неналежного виконання відповідачем 1 своїх зобовязань перед позивачем, відповідач 1 та відповідач 2 відповідають перед позивачем як солідарні боржники. П. 2.2. Договору відповідач 2 відповідає перед позивачем за невиконання чи неналежне виконання зобовязання відповідачем 1 по поверненню майна, позиченого у позивача, в межах ліміту відповідальності відповідача 2, а саме у розмірі, що дорівнює 1 % (один відсоток) від заборгованості відповідача 1 згідно Договору позички № 1/14 від 02 січня 2014р.

17.02.2015р. позивач звернувся до відповідача 2 з вимогою № 17/02/2015 про повернення вугілля камяного марки Г 0-200 з наступними ознаками: зола 28%, волога до 6 % у кількості 6,048 т, загальною вартістю 5 624,64 грн.

19.02.2015р. вимога отримана відповідачем 2 наручно, про що свідчить відмітка про отримання від 19.02.2015р. (а/с 60-61)

Згідно з п. 3.2. Договору поруки при отриманні вимог позивача, відповідач 2 зобовязаний у триденний строк повернути позивачу майно в кількості, що становить 1 % (один відсоток) від наданого відповідачу 1 майна або відшкодувати його вартість.

03.11.2015р. позивач повторно звернувся до відповідача 1 з вимогою № 02/11/2015р. в якій зазначалося, що оскільки останній станом на 02.11.2015р. не повернув вугілля камяне у кількості 604,8 тонн загальною вартістю 562 464,00 грн., таке повернення втратило інтерес для позивача та він просить відшкодувати вартість неповернутого майна в сумі 562 464,00 грн. (а/с 62- 64)

Однак, станом на час розгляду справи відповідач 1 та відповідач 2 (у межах ліміту встановленого в Договорі поруки) майно позивачу не повернули, що і стало підставою для звернення до суду із позовною заявою про відшкодування збитків.

08.12.2015р. через канцелярію суду позивач подав заяву № 03/12/2015-01 від 03.12.2015р. про збільшення розміру позовних вимог, проведеного на підставі експертного вискову Вінницької торгово-промислової палати №В-321 від 30.11.2015р. щодо середньої оптово-ринкової вартості вугілля за 1 тонну, з врахуванням ПДВ, (інформаційно), станом на 06.11.2015р. марки Г (фракція 0-200, золільність 28%, вологість 6% - 1600,00 грн. Просить стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 - 967 680,00 грн., заява про збільшення позовних вимог прийнята судом.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 526 і 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, а зобовязання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стосовно позовних вимог, заявлених позивачем до відповідача 1, суд зазначає таке.

02 січня 2014 року між приватним підприємством «Укрінвесткапітал» (позивач) та комунальним підприємством «Бершадське житлово-комунальне господарство» (відповідач 1) було укладено Договорів позички № 1/14.

Відповідно до положень ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Ст. 184 встановлено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до п. 1.1. Договору позички, позивач передає, а відповідач 1 приймає у тимчасове безоплатне користування наступний товар: вугілля камяне марки Г 0-200 з наступними родовими ознаками: зола до 28%, волога до 6%, у кількості, за якістю та вартістю визначеною у видаткових накладних та/або у ОСОБА_3 приймання передачі (далі за текстом «Майно»). Таким чином, предметом договору є вугілля камяне марки Г 0-200 з наступними родовими ознаками: зола до 28%, волога до 6%, яке є річчю, яка визначена родовими ознаками і не може бути предметом договору позички.

Як зазначає позивач у позовній заяві договір №1/14 від 02.01.2014р. сторонами не оспорювався, недійсним не визнавався.

Відповідно до умов Договору позички відповідачу 1 було передано 2 104,8 тонн вугілля камяного вартістю 930 грн. за тонну на загальну суму 1 957 464,00 грн. згідно видаткових накладних: № 4 від 02.01.2014р., 61,8 т на суму 57 474,00 грн., № 5 від 03.01.2014р. 60,7 т на суму 56 451,00 грн., № 6 від 06.01.2014р. 61 т на суму 56 730,00 грн., № 7 від 08.01.2014р. 60,7 т на суму 55 800,00 грн., № 8 від 10.01.2014р. 60,26 т на суму 56 041,8,00 грн., № 9 від 11.01.2014р. 61,5 т на суму 57 195,00 грн., № 10 від 13.01.2014р. 61,3 т на суму 57 009,00 грн., № 11 від 14.01.2014р. 61,4 т на суму 57 102,00 грн., № 12 від 15.01.2014р. 62,5 т на суму 58 125,00 грн., № 13 від 16.01.2014р. 61 т на суму 56 730,00 грн., № 14 від 17.01.2014р. 63,32 т на суму 58 887,60 грн., № 15 від 20.01.2014р. 60,3 т на суму 56 079,00 грн., № 16 від 21.01.2014р. 62,5 т на суму 58 125,00 грн., № 17 від 22.01.2014р. 63,2 т на суму 58 776,00 грн., № 18 від 23.01.2014р. 61,8 т на суму 57 474,00 грн., № 19 від 24.01.2014р. 18 т на суму 16 740,00 грн., № 20 від 03.02.2014р. 63,5 т на суму 59 055,00 грн., № 23 від 04.02.2014р. 63,95 т на суму 59 473,50 грн., № 24 від 05.02.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 25 від 06.02.2014р. 39 т на суму 36 270,00 грн., № 26 від 07.02.2014р. 39,85 т на суму 37 060,50 грн., № 30 від 10.02.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 31 від 11.02.2014р. 63,95 т на суму 59 473,50 грн., № 32 від 12.02.2014р. 63,5 т на суму 59 055,00 грн., № 33 від 13.02.2014р. 56,51 т на суму 52 554,30 грн., № 34 від 14.02.2014р. 61 т на суму 56 730,00 грн., № 35 від 17.02.2014р. 59 т на суму 54 870,00 грн., № 36 від 18.01.2014р. 54 т на суму 50 220,00 грн., № 37 від 19.02.2014р. 58,13 т на суму 54 060,90 грн., № 38 від 20.02.2014р. 60 т на суму 55 800,00 грн., № 39 від 21.02.2014р. 35,19 т на суму 32 726,70 грн., № 40 від 03.03.2014р. 60 т на суму 55 800,00 грн., № 41 від 04.03.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 42 від 05.03.2014р. 64,14 т на суму 59 650,20 грн., № 43 від 06.03.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн., № 44 від 07.03.2014р. 64,5 т на суму 59 985,00 грн.

П. 2.1.1. Договору позички відповідач 1 зобовязувався повернути позивачу майно у такій же кількості та з відповідною якістю на підставі ОСОБА_3 приймання-передачі.

Відповідно до акту № 1/2603 від 26.03.2015р. (а/с 17), сторони погодили, що право власності на майно передане відповідачу 1 за Договором позички, а саме вугілля камяне Г 0-200 в кількості 1500 тонн зола до 28%, волога до 6% вартістю 1395000,00 грн. переходить до позивача з моменту підписання вказаного акту.

20 червня 2014 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено Додаток № 2 до Договору позички, відповідно до якого п. 2.1.2. Договору позички викладено в редакції: «Повернути позичкодавцю майно у такій же кількості та з відповідною якістю на підставі ОСОБА_3 приймання передачі до 30 червня 2014 року».

22.07.2014р. позивач звернувся до відповідача 1 з претензією про повернення решти вугілля камяного у кількості 604,8 тонн загальною вартістю 562 464,00 грн.

Відповідач 1 у відповіді на претензію № 196 від 11.08.2014р. визнає факт неповернення вугілля камяного у кількості 604,8 тонн загальною вартістю 562 464,00 грн., однак посилається на неможливість повернення вугілля у звязку із скрутним матеріальним становищем.

05.11.2015р. позивач повторно звернувся до відповідача 1 з вимогою № 02/11/2015р. в якій зазначалося, що оскільки останній станом на 02.11.2015р. не повернув вугілля камяне у кількості 604,8 тонн загальною вартістю 562 464,00 грн., таке повернення втратило інтерес для позивача та він просить відшкодувати вартість неповернутого майна в сумі 562 464,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками визнаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із статтею 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Зі змісту ст.ст. 614, 623 ЦК України та ст. 226 ГК України вбачається, що для застосування такого виду заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобовязання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобовязання та збитками; 4) вина.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення.

Згідно з частиною першою статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач 1 не повернув позивачу вугілля камяне у кількості 604,8 тонн в строки визначені у Додатку № 2 до Договору №1/14 від 02.01.2014р.,

Відповідно до експертного вискову Вінницької торгово-промислової палати №В-321 від 30.11.2015р. щодо середньої оптово-ринкової вартості вугілля за 1 тонну, з врахуванням ПДВ, (інформаційно), станом на 06.11.2015р. марки Г (фракція 0-200, золільність 28%, вологість 6% - 1600,00 грн.

08.12.2015р. через канцелярію суду позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог № 03/12/2015-01 від 03.12.2015р., проведеного на підставі експертного вискову Вінницької торгово-промислової палати №В-321 від 30.11.2015р. щодо середньої оптово-ринкової вартості вугілля за 1 тонну, з врахуванням ПДВ, (інформаційно), станом на 06.11.2015р. марки Г (фракція 0-200, золільність 28%, вологість 6% - 1600,00 грн. Просить стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 - 967 680,00 грн., заява про збільшення позовних вимог прийнята судом.

Вартість неповернутого майна, а саме вугілля камяного у кількості 604,8 тонн на час розгляду справи становить 967 680,00 грн.

Таким чином, неправомірні дії відповідача 1 завдали позивачу збитки, тому позовна вимога про стягнення з відповідача 1 - 967 680 грн. є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог, заявлених до відповідача-2, суд зазначає таке.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Договором поруки №02/01/2014 від 02.01.2014 не передбачено іншого виду поруки, відповідно відповідачі у даній справі є солідарними боржниками.

У п.2.2 договору визначено, відповідач 2 відповідає перед позивачем за невиконання чи неналежне виконання зобовязання відповідачем 1 по поверненню майна, позиченого у позивача, в межах ліміту відповідальності відповідача 2, а саме у розмірі, що дорівнює 1 % (один відсоток) від заборгованості відповідача 1 згідно Договору позички № 1/14 від 02 січня 2014р.

20 червня 2014 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено Додаток № 2 до Договору позички, відповідно до якого п. 2.1.2. Договору позички викладено в редакції: «Повернути позичкодавцю майно у такій же кількості та з відповідною якістю на підставі ОСОБА_3 приймання передачі до 30 червня 2014 року». Таким чином, датою виконання повернення майна за Договором позички було 30 червня 2014 року.

Як зазначалося вище, вимога про повернення майна була отримана відповідачем 2 19.02.2015р., проте була залишена останнім без відповіді та задоволення.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, стосовно Догвору поруки підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як встановлено судом, в договорі поруки не встановлено строк, отже позивач звернувшись до відповідача 2 - 19.02.2015р. втратив право вимоги до поручителя (відповідача 2) виконання основного зобовязання.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, в задоволенні позовних вимог щодо відповідача 2 суд відмовляє.

Судовий збір покладається на відповідача1 у відповідності до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги заявлені до відповідача 1 задовольнити повністю.

2.Стягнути з Комунального підприємства Бершадське житлово-комунальне господарство (адреса: 24400, Вінницька обл., м., Бершадь, вул. Картвелішвілі, буд. 44, ідентифікаційний код 33837215) на користь Приватного підприємства Укрінвесткапітал (79053, м. Львів, вул. Володимира Великого, 16, ідентифікаційний код 35227737) 967 680,00 грн. заборгованості та 14 515,2 грн. судового збору.

3.В задоволенні позовних вимог до відповідача 2 - Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

4.Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 18.12.2015 р.

Суддя Синчук М.М.