ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року Справа № 911/1615/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіБожок В.С.,
суддівКостенко Т.Ф., Сибіги О.М.
розглянувши матеріали касаційної скаргиДержавного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України", м. Переяслав-Хмельницький, Київська обл.
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року
у справі господарського суду Київської області
за позовомДержавного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України", м. Переяслав-Хмельницький, Київська обл.
доПриватно-орендної агрофірми "Україна", с. Велика Каратуль, Київська обл.
провизнання недійсним актів

за участю представників

позивача: Коцупатрий О.М.,

відповідача: Соколов А.О.

В С Т А Н О В И В:

Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" (далі за текстом - ДСП "Головний селекційний центр України") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до приватно-орендної агрофірми "Україна" (далі за текстом - ПА "Україна") про визнання недійсними укладених між сторонами у справі актів заліку взаємних вимог від 06.01.2011 року № 1 на загальну суму 448 218, 34 грн., від 04.01.2011 року № 1/1 на суму 732 442, 40 грн., від 25.01.2011 року № 2 на суму 312 625, 50 грн., від 01.03.2011 року № 3 на суму 274 116, 80 грн., від 28.03.2011 року № 4 на суму 90 000, 00 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 11.08.2015 року позов задоволено повністю: визнано недійсними укладені між ДСП "Головний селекційний центр України" та ПА "Україна" акти заліку взаємних вимог від 06.01.2011 року № 1 на загальну суму 448 218, 34 грн., від 04.01.2011 року № 1/1 на суму 732 442, 40 грн., від 25.01.2011 року № 2 на суму 312 625, 50 грн., від 01.03.2011 року № 3 на суму 274 116, 80 грн., від 28.03.2011 року № 4 на суму 90 000, 00 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що оскільки в оскаржуваних актах сторони припинили зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог за правочинами, які були визнані недійсними в судовому порядку, а в силу положень ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, то в даному випадку таке зарахування зустрічних вимог не допускається згідно зі ст. 602 Цивільного кодексу України; крім того, оскільки зміст спірних актів, які за своєю правовою природою є двосторонніми правочинами, суперечить положенням ст. ст. 216, 602 Цивільного кодексу України, то вони підлягають визнанню судом недійсними відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року рішення господарського суду Київської області від 11.08.2015 року було скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірні акти заліку взаємних вимог були складені сторонами у 2011 році, тобто до набрання рішеннями господарського суду Київської області від 25.04.2013 року у справі № 911/972/13 та від 27.08.2014 року у справі № 911/357/13-г законної сили, якими визнано недійсними договір комісії за № 2 від 31.03.2010 року та договір про надання послуг № 1 від 31.03.2010 року, укладені між ДСП "Головний селекційний центр України" та ПА "Україна", а тому наслідки недійсності вищезазначених договорів не розповсюджуються на спірні акти заліку взаємних вимог, складених сторонами, у даній справі.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ДСП "Головний селекційний центр України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року і залишити в силі рішення господарського суду Київської області від 11.08.2015 року.

ПА "Україна" відзиву на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року - скасувати і залишити в силі рішення господарського суду Київської області від 11.08.2015 року, а представник відповідача проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що ДСП "Головний селекційний центр України" та ПА "Україна" складено акти заліку взаємних вимог від 06.01.2011 року № 1 на загальну суму 448 218, 34 грн., від 04.01.2011 року № 1/1 на суму 732 442, 40 грн., від 25.01.2011 року № 2 на суму 312 625, 50 грн., від 01.03.2011 року № 3 на суму 274 116, 80 грн., від 28.03.2011 року № 4 на суму 90 000, 00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд визнати вищезазначені акти заліку взаємних вимог недійсним у зв'язку з тим, що вказаними актами припинено зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог за договором про надання послуг від 31.03.2010 року № 1 та договором комісії від 31.03.2010 року № 2, які були визнані недійсними в судовому порядку.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2014 року залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2013 року та рішення господарського суду Київської області від 25.04.2013 року у справі № 911/972/13, якими визнано недійсним договір комісії № 2, укладений 31.03.2010 року ПА "Україна" та ДСП "Головний селекційний центр України", однак, зазначено, що зобов'язання за спірним договором вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Матеріали справи свідчать, що рішення господарського суду Київської області від 25.04.2013 року у справі № 911/972/13, яким визнано недійсним договір комісії за № 2, укладений 31.03.2010 року ПА "Україна" та ДСП "Головний селекційний центр України", набрало законної сили 25.07.2013 року відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2013 року.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 27.08.2014 року у справі № 911/357/13-г за позовом ДСП "Головний селекційний центр України" визнано недійсним договір про надання послуг № 1 від 31.03.2010 року, укладений ДСП "Головний селекційний центр України" та ПА "Україна". Зазначене рішення сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірним висновок суду апеляційної інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки спірні акти заліку взаємних вимог були складені сторонами у 2011 році, тобто до набрання рішеннями господарського суду Київської області від 25.04.2013 року у справі № 911/972/13 та від 27.08.2014 року у справі № 911/357/13-г законної сили, якими визнано недійсними договір комісії за № 2 від 31.03.2010 року та договір про надання послуг № 1 від 31.03.2010 року, укладені між ДСП "Головний селекційний центр України" та ПА "Україна", а тому наслідки недійсності вищезазначених договорів не розповсюджуються на спірні акти заліку взаємних вимог, складених сторонами, у даній справі.

Також суд касаційної інстанції відзначає, що посилання позивача на те, що акти заліку взаємних вимог з його сторони були підписані керівником, який не мав права їх підписувати, оскільки при їх підписанні було порушено вимоги п. 5 Положення про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2008 року № 921 (чинного на момент укладення договорів), правомірно не було взято до уваги судом апеляційної інстанції в силу приписів ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, оскільки матеріали справи свідчать про те, що спірні акти заліку взаємних вимог від імені ДСП "Головний селекційний центр України" підписано ОСОБА_6, яка на час їх підписання була керівником позивача.

До того ж приписи п. 5 Положення про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2008 року № 921(чинного на момент укладення договорів) стосувались укладення правочинів про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) становить не менше 100 тис. грн., а робіт - 300 тис. грн., тоді як керівником позивача були підписані лише акти заліку взаємних вимог, що стосувались вже укладених договорів.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду апеляційної інстанції відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне відзначити, що інші доводи ДСП "Головний селекційний центр України", викладені в касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обгрунтованих висновків апеляційного господарського суду.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового акту не вбачається.

Враховуючи викладее, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року у справі № 911/1615/15 - залишити без змін.

Головуючий суддяВ.С. Божок

СуддіТ.Ф. Костенко

О.М. Сибіга