КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р. Справа№ 910/13473/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.07.2015

у справі №910/13473/15 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АСИ-ОЙЛ»,

до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал»,

про внесення змін до договору,

за участю представників сторін:

від позивача: Давиденко К.Ю. - представник (довіреність № б/н від 12.03.2015);

від відповідача: Моісеєнко Б.І. - представник (довіреність №05-11/15 від 16.03.2015);

від третьої особи: Моісеєнко Б.І. - представник (довіреність №б/н від 08.07.2015),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АСИ-ОЙЛ» (надалі - ТОВ «АСИ-ОЙЛ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» (надалі - ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», відповідач) про внесення змін до кредитного договору від 29.02.2012 №009-02-12 в частині строків повернення траншів та процентів за ними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 до участі у справу залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі №910/13473/15 позов задоволено повністю. Внесено зміни до кредитного договору №009-02-12 від 29.02.2012, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокоммерц-Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АСИ-ОЙЛ» в частині строків (термінів) повернення траншів та процентів за ними, наданих Товариству з обмеженою відповідальністю «АСИ-ОЙЛ» та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АСИ-ОЙЛ» 1 218,00 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Банк Петрокоммерц-Україна» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі №910/13473/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Новіков М.М., судді Зубець Л.П., Мартюк А.І., зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.11.2015.

10.11.2015 судове засідання не відбулося у зв'язку з тим, що головуючий суддя Новіков М.М. приймав участь в засіданні Ради суддів України, згідно наказу голови Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2015 № 55-а.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 розгляд справи призначено на 24.11.2015.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 № 09-52/1369/15, у зв'язку з припиненням повноважень головуючого судді Новікова М.М., призначено повторний автоматичний розподіл справи, за яким справа № 910/13473/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2015 справу №910/13473/15 прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на з'їзді суддів України, на підставі розпорядження заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2015, справа № 910/13473/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Чорногуз М.Г. та ухвалою від 24.11.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2015 відкладено розгляд справи на 14.12.2015 в порядку статті 77 ГПК України у зв'язку з неявкою у судове засідання представників відповідача та третьої особи.

На підставі розпорядження секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015, згідно вимог пункту 2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02.04.2015 №25, пунктів 2.2., 2.6. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, затвердженої рішенням зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015, справа №910/13473/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г. та ухвалою від 14.12.2015 прийнята до провадження вказаною колегією.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

14.12.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.02.2012 між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокоммерц-Україна» (в тексті договору - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АСИ-ОЙЛ» (в тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір №009-02-12 (надалі - договір), відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит в розмірі, що не перевищує суму кредиту в порядку та на умовах, які встановлені договором, а позичальник приймає та зобов'язується належним чином використати та повернути банку отриманий кредит, а також сплатити відповідні проценти і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у договорі (пункт 1.1. договору).

Графою 1 розділу 1 договору встановлено тип кредитування - відклична кредитна лінія, що відновлюється.

Максимальна сума кредиту, якою позичальник може одночасно користуватись на підставі цього договору, складає 1 387 000,00 доларів США (графа 3 розділу 1 договору).

Згідно графи 7 розділу 1 договору позичальник зобов'язаний сплатити банку фіксовані проценти у розмірі - 10% річних у випадку виконання позичальником умов договору, 12% річних - у випадку невиконання позичальником будь-якої з умов пунктів 2.3.8 договору.

Графою 8 розділу 1 договору встановлено дату повернення кредиту - по 27.02.2015.

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором у повному обсязі (пункт 6.2. договору).

В подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного договору, згідно яких сторонами внесено зміни та доповнення до договору.

Згідно додаткової угоди від 18.05.2012 №1 до договору було збільшено ліміт фінансування позичальника до 1 965 000,00 доларів США та змінено графік погашення кредиту з кінцевим терміном - по 27.02.2015.

25.03.2014 між сторонами було укладено додаткову угоду № 5 до договору, відповідно до якої останні домовились встановити (пролонгувати) строк погашення траншу у розмірі 170 000,00 доларів США до 26.06.2014.

25.04.2014 між сторонами було укладено додаткову угоду № 6 до договору, згідно якої сторони домовились реструктуризувати прострочену заборгованість на загальну суму 687 000,00 доларів США шляхом встановлення строку погашення траншів не пізніше 02.06.2014, а також змінили строк погашення траншів на загальну суму 990 000,00 доларів США - не пізніше 02.06.2014.

Додатковою угодою від 24.07.2014 №7 до договору сторони дійшли згоди встановити строк погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 1 965 000,00 доларів США не пізніше 27.02.2015.

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач, звертаючись до суду з вимогою внести зміни до кредитного договору в частині строків (термінів) повернення траншів та процентів за ними, з посиланням на статтю 652 ЦК України, зазначає про істотну зміну обставин, що унеможливлює виконання кредитного договору на умовах, досягнутих сторонами при його укладенні, якими, зокрема є: місцезнаходження позивача в зоні проведення антитерористичної операції та проведення Національним банком України низки заходів щодо стабілізації курсу гривні, обмеження продажу валюти тощо, що унеможливило стабільну співпрацю позивача з іноземними контрагентами з закупівлі пального та своєчасного розрахунку за вже придбане майно.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог та внесення змін до кредитного договору у зв'язку з настанням істотної зміни обставин, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення закріплене також у частині 1 статті 188 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Разом з тим, при розгляді спорів щодо зміни або розірвання кредитного договору у зв'язку із істотною зміною обставин, що передбачено статтею 652 ЦК України, суд повинен мати на увазі, що позичальнику необхідно довести наступне:

1) при зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини, як істотні.

2) обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, у чому саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

3) одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у частині 2 статті 652 ЦК України, у розрізі конкретної ситуації, акцентуючи, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

4) враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (частина 4 статті 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох таких умов: 1) розірвання договору повинно суперечити суспільним інтересам або 2) може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (Лист Верховного Суду України «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки)»).

Місцевим господарським судом було встановлено, що місцем реєстрації позивача є м. Донецьк, вул. Щорса, 108-А.

Як стверджує позивач та не заперечується скаржником, основну господарську діяльність позивач здійснював на території Донецької області, яка відноситься до зони проведення АТО.

Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи сертифікатом (висновком) Торгово-промислової палати України від 12.09.2014 №3078/05-4 про настання обставин непереборної сили, зі змісту якого вбачається, що за інформацією Служби безпеки України (лист від 13.06.2014 №33/2117) 07.04.2014 на підставі статей 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» було прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції в Донецькій, Луганській і Харківській областях та станом на 20.08.2014 заходи з проведення АТО тривають (лист Служби безпеки України від 21.08.2014 №16/4076).

Як вбачається із матеріалів справи, договір між сторонами був укладений 29.02.2012, тобто до проведення бойових та військових дій на території місцезнаходження позивача та здійснення антитерористичної операції.

Згідно із графою 13 розділу 1 кредитного договору встановлено, що цільовим використанням кредиту є поповнення обігових коштів.

З матеріалів справи вбачається, що головною господарською діяльністю позивача є роздрібна торгівля пальним.

При цьому, з наданих до матеріалів справи правовстановлюючих документів, а саме, договорів купівлі-продажу та свідоцтв про право власності на нерухоме майно вбачається, що практично всі автозаправні станції позивача знаходяться на території, на якій здійснюється антитерористична операція та проведення господарської діяльності на вказаній території неможлива.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у зв'язку із проведенням на території місцезнаходження позивача бойових дій та здійсненням антитерористичної операції, останній позбавлений можливості належним чином здійснювати господарську діяльність.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони не могли передбачити у майбутньому, з усією обачністю та добросовісністю, різкого погіршення умов ведення господарської діяльності в регіоні місцезнаходження позивача, зокрема масові заворушення, захоплення будівель державних установ, проведення бойових та військових дій, а тому в момент укладення договору виходили з того, що така зміна обставин не настане.

Отже, у зв'язку з істотною зміною обставин подальше виконання договору без відповідних змін порушить співвідношення майнових інтересів сторін і позбавить заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Також колегія суддів зазначає, що істотна зміна обставин, з якою позивач пов'язує необхідність внесення змін до договору не є тотожною самому факту проведення антитерористичної операції, а полягає у тих суспільно-політичних подіях, які передували та супроводжували проведення антитерористичної операції.

Прийняття Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 та інших нормативно-правових актів щодо початку проведення антитерористичної операції та встановлення його режиму стало лише офіційною реакцією держави на відповідну різку зміну ситуації в регіоні, що підтверджує істотність суспільно-політичного та економічного характеру тих подій, які позивач вважає істотною зміною обставин відносно спірного договору.

Тобто істотна зміна обставин відбулася до спливу строку виконання зобов'язання позивачем.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що позивачем порушувалися строки оплати за кредитним договором ще до початку проведення на території Донецької області антитерористичної операції, проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законодавство України не ставить в залежність можливість внесення змін до договору з ініціативи однієї зі сторін фактом виконання зобов'язань такою стороною.

Крім того, зміною умов договору, про яку заявлено позивачем, не будуть порушені права відповідача, оскільки продовження строків повернення траншів та процентів за них не звільняють позивача від обов'язку здійснити виконання своїх зобов'язань за кредитним договором.

Твердження апелянта про відсутність підстав для зміни договору у зв'язку з недотримання позивачем досудового врегулювання спору колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що зі змісту ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, вбачається, що кожен із суб'єктів правовідносин, у разі виникнення спору, може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що надсилання пропозицій про внесення змін до кредитного договору від 29.02.2012 №009-02-12 є виключно правом, а не обов'язком сторони договору, у зв'язку з чим недотримання вимог ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє особу права звернутися до суду з позовом про зміну умов договору та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, колегія суддів зазначає, що сторони при укладанні договору не могли передбачити, що на території місцезнаходження позивача будуть вестися бойові дії. При цьому, позивач при всій турботливості не може усунути (змінити) вказані обставини, а подальше виконання договору без відповідних змін призведе до порушення співвідношення інтересів сторін, оскільки позивач і відповідач знаходяться в різних економічно-соціальних умовах. Крім того, із суті договору не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Висновок суду першої інстанції про те, позивачем доведено всі умови, передбачені частиною 2 статті 652 ЦК України, наявність яких є обов'язковою для зміни договору у зв'язку з істотною зміною обставин, є законним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 21.07.2015 у справі №910/13473/15 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі №910/13473/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі №910/13473/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13473/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий