КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа№ 910/25367/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Косова Н.Г. (дов. №б/н від 07.08.2015 року);

від відповідача - Сільванович С.В. (дов. №122 від 17.11.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року

у справі №910/25367/15 (суддя С.М. Мудрий)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС", м. Київ

до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку", м. Київ

про зобов'язання виконати умови кредитного договору шляхом списання коштів в розмірі 93 769,32 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" про зобов'язання виконати умови кредитного договору шляхом списання коштів в розмірі 93 769,32 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в силу положень статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання щодо списання коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, є майновим зобов'язанням. На підставі викладеного місцевий суд дійшов висновку, що позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому спірні вимоги до відповідача не можуть бути задоволені від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року по справі №910/25367/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 року прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/25367/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 09.12.2015 року.

08.12.2015 року до канцелярії суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу вих.№10644 від 08.12.2015 року, у відповідності до якого останній просив залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

09.12.2015 року до канцелярії суду надійшли додаткові пояснення позивача до апеляційної скарги.

В судове засідання, призначене на 09.12.2015 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 16.01.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" (позичальник) та публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" (банк) було укладено кредитний договір №МКАU3.11.0416.008 (далі за текстом - кредитний договір) (а.с. 24-30).

Згідно з п.1.1. кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах, визначених цим договором.

Пунктами 1.1.1., 1.1.2. кредитного договору передбачено, що кредит надається в сумі 214 290,40 грн. Термін користування кредитом до 15.01.2019 року.

У відповідності до п. 2.4. кредитного договору, період сплати кредиту, комісії та відсотків: з 1-го по 20-те число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору.

Відповідно до п. 2.5. кредитного договору, повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок зазначений п. 1.3., згідно графіку погашення який є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.10. кредитного договору встановлено, що позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором.

Згідно з п. 3.1.5. кредитного договору, банк має право скористатися своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", заборгованості по нарахованих процентах, комісії, основній сумі кредиту при настанні термінів виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойок (пені, штрафів) передбачених даним договором.

У відповідності до п.п. 4.2.4. п. 4.2. кредитного договору, позичальник зобов'язується у період дії даного кредитного договору укласти з банком договір банківського поточного рахунку не пізніше дати укладання цього договору; направляти не менш 90 % загального обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок у банку.

27.11.2014 року правлінням НБУ прийнято рішення про віднесення ПАТ "Всеукраїнський Банк Розвитку" до категорії неплатоспроможних.

19.03.2015 року Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у відповідача та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Міхна Сергія Семеновича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ " Всеукраїнський Банк Розвитку" запроваджено строком на три місяці з 28 листопада 2014 по 27 лютого 2015 року включно.

Колегія суддів зазначає, що з виписки по рахунку за період з 01.10.2012 року по 15.09.2015 року вбачається, що у товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" на кінець дня (06.04.2015 року) знаходилися кошти в сумі 93 769,32 грн. (а.с. 43).

З матеріалів справи вбачається, що 22.12.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про погашення щомісячних платежів із поточного рахунку № 3986 позивача (а.с. 33).

Згідно з листом вих. № Р.7/1198 від 26.12.2014 року відповідач зазначив, що ним прийнято рішення, щодо направлення виплати страхового відшкодування в розмірі 11 111,13 грн., згідно договору страхування №000050/01/14 від 16.01.2014 року, на погашення заборгованості за кредитним договором №МКАU3.11.0416.008 від 16 січня 2014 року (а.с. 34).

У відповідності до листа вих. №340 від 13.01.2015 року (а.с. 35) відповідач повідомив, що оскільки запроваджено тимчасову адміністрацію в банку, тому прохання щодо щомісячного направлення грошових коштів в сумі 5 534,00 грн. на погашення кредиту, згідно п. 2.5, п. 2.6 кредитного договору не підлягає виконанню, згідно статті 36 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та пункту 1.25 глави 1 розділу ІІІ положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 14.09.2012 року за № 1581/21893.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" подав лист вих. № б/н від 19.01.2015 року, де доручає на підставі п. п. 2.10., 3.1.5., 3.1.6. кредитного договору банку здійснювати погашення заборгованості шляхом списання грошових коштів з поточного рахунку № 3986 (а.с. 36).

Виконавча дирекція Фонду своїм рішенням від 27.03.2015 року №077/15 продовжила повноваження Міхна Сергія Семеновича на тимчасову адміністрацію ПАТ "ВБР" з 27.03.2015 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР".

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський банк розвитку" листом вих. № 1192 від 08.05.2015 року відмовив у проханні позичальника (а.с. 37).

Позивач листом вих. № б/н від 15.06.2015 року просив банк зарахувати грошові кошти з поточного рахунку, відкритого на підставі кредитного договору в сумі 88 118,32 грн. в рахунок погашення основної суми боргу за кредитним договором (а.с. 39).

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що з моменту введення тимчасової адміністрації Банком обмежено право відповідача щодо розпорядження грошовими коштами на своєму рахунку.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, колегія суддів дійшла висновку, що за своєю правовою природою вказаний договір є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення позивача з позовом до суду першої інстанції у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація.

Крім того, першу заяву про списання коштів, позивачем було подано після запровадження тимчасової адміністрації у відповідача.

Колегія суддів наголошує на тому, що до спірних правовідносин з моменту введення у ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» тимчасової адміністрації застосовуються положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до пункту 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Обмеження, встановлене вказаною вище нормою, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

При цьому вкладником у розумінні названого закону є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката; а зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України (п. 4 ч. 1 ст.2, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Поняття ж кредитор банку визначено у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

З наведених норм права вбачається, що вказаними спеціальними нормами встановлений окремий порядок здійснення тимчасової адміністрації та проведення розрахунків з кредиторами банку, в тому числі Позивачем, який унеможливлює задоволення вимог кредиторів банку поза межами процедури та порядку, визначених вказаним Законом.

З огляду на зазначене вище, списання грошових коштів в розмірі 93 769,32 грн. в період дії тимчасової адміністрації, обмежувалось нормами п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, на підставі положень Цивільного кодексу України, Законів України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" і "Про банки і банківську діяльність" апеляційний суд вважає, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак у даному випадку Позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами на яку поширюється обмеження, встановлені ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Зважаючи на положення викладених правових норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач є кредитором відповідача за Договором, а вимоги позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його рахунках у відповідача, є майновими вимогами кредитора, які не могли бути виконані відповідачем у силу положень п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації.

Аналогічні висновки викладені у постановах Вищого господарського суду України від 18.02.2015 року у справі № 901/9229/14, від 15.01.2015 року у справі № 915/913/14, від 08.06.2015 року у справі № 910/334/15-г а також у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі № 910/9232/14.

Щодо посилань апелянта на проведення взаємозаліку, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України зарахування зустрічних вимог не допускається у випадках, встановлених договором або законом.

До спірних правовідносин з моменту введення у ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» тимчасової адміністрації застосовуються положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним нормативним актом, у зв'язку з чим застосування загальних норм ст. 601 Цивільного кодексу України у даному випадку є необґрунтованим.

Наведене узгоджується з позицією Вищого господарського суду, що викладена у постанові від 23.03.2015 року у справі № 910/15057/14.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/25367/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/25367/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/25367/15 залишити без змін.

3. Справу №910/25367/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз