ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р. Справа №907/612/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача - Климкович Ю.Є.

від відповідача (скаржника) - ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, б/н від 06.11.2015 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2015 року (підписане 21.08.2015 року), cуддя Ремецькі О.Ф.

у справі №907/612/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м. Київ

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Ужгород

про стягнення 212032,96 грн. збитків

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2015 року по справі №907/612/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задоволено частково: присуджено до стягнення на користь останнього з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 111786,71 грн. - збитків. В задоволенні решти позовних вимог (щодо стягнення 100246,25 грн. збитків) - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу щодо сплати лізингових платежів зумовило позивача відмовитися від договору, та враховуючи, що відповідачем не повернуто об'єкт лізингу у встановлений договором строк та користування останнім об'єктом лізингу після припинення договору, то вимога щодо стягнення лізингових платежів за користування об'єктом лізингу з жовтня 2014 року по травень 2015 року у сумі 96291,35 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача збитків (упущену вигоду) в сумі 96747,18 грн. є не доведеною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки, позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. Щодо реальних збитків в розмірі 18994,43 грн., місцевий господарський суд зазначив, що відповідач не повернув вчасно об'єкт лізингу, а позивач намагався самостійно забезпечити виконання зобов'язання з повернення об'єкту лізингу, згідно п.13.7 договору, зокрема, звертався до спеціалізованих організацій з метою надання послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого впровадження та супроводження повернення об'єкту лізингу, з огляду на що, дійшов висновку, що реальні збитки є обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 15495,36 грн., оскільки понесені позивачем з метою відновлення свого порушеного права. Поряд з тим, суд відмовив у частині стягнення реальних збитків у сумі 3499,07 грн., оскільки, у позивача відсутні підстави для збільшення загального розміру витрат на суму податку на додану вартість.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач (Фізична особа - підприємець ОСОБА_4) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2015 року по справі №907/612/15 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, посилаючись на положення договору, зазначає, що право лізингодавця відмовитися від контракту в односторонньому порядку та вимагати повернення об'єкту лізингу виникає у випадку надіслання лізингоодержувачу першої, другої та третьої вимог щодо сплати у письмовій формі. При цьому, на думку скаржника, копії листів, що знаходяться у матеріалах справи, не можуть вважатись належними та допустимими доказами такого надіслання. Апелянт зазначає, що такі листи на його адресу не надходили та останній не був повідомлений, як то передбачено п.20.4 договору, про існування будь-яких претензій з боку позивача. Разом з тим, вказує, що відповідач своє місце проживання, що зазначене у договорі, не змінював, відтак, в даному випадку, не можливим є застосування п.10.3 договору щодо дати доставки кореспонденції, у випадку зміни місця проживання лізингоодержувача та не повідомлення лізингодавця про такі зміни. З огляду на неповідомлення лізингоодержувача про наявну заборгованість за договором лізингу, скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про припинення 08.10.2014 року договору лізингу, відповідно і помилково визначено судом дату повернення об'єкту лізингу. У зв'язку з відсутністю вини відповідача та причинного зв'язку між поведінкою відповідача та збитками позивача, апелянт вважає безпідставним та неправомірним рішення суду першої інстанції. Щодо стягнення лізингових платежів з жовтня 2014 року по травень 2015 року, відповідач зазначає, що місцевий господарський суд помилково вирішив стягнути зазначені лізингові платежі в якості плати за користування майном за період після припинення договору лізингу, які включають відшкодування частини вартості об'єкта лізингу, в той час як до стягнення підлягали проценти та комісія. Крім того, в апеляційній скарзі, відповідач також зазначає про часткову оплату лізингових платежів за період з жовтня 2014 року по травень 2015 року на загальну суму 72500 грн., що не було враховано місцевим судом при винесенні оскаржуваного рішення.

Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2015 року по справі №907/612/15 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Додатково зазначив, що після припинення договору лізингу з лізингоодержувача може бути стягнуто збитки, що становлять лише плату за користування предметом лізингу (50330 грн.), а не лізингові платежі, визначені договором лізингу, а з урахуванням оплати 14.07.2015 року 50000 грн., вимоги позивача вважає безпідставними.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 30.11.2015 року). Разом з тим, у судовому засіданні представник позивача надав для огляду колегії суддів оригінали поштових конвертів, якими направлялись нагадування та вимога на адресу відповідача (копії яких знаходяться у матеріалах справи), з прикріпленими поштовими довідками з інформацією щодо повернення таких конвертів на адресу відправника, у зв'язку із закінченням їх терміну зберігання. На зазначене, представник відповідача пояснила, що інформації з поштового відділення про наявність поштових відправлень, на адресу відповідача не надходило. Крім того, представник позивача визнав сплату відповідачем 14.07.2015 року 50000 грн., що спрямовані на покриття заборгованості зі сплати лізингових платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року, однак, пояснив, що про вказану суму під час розгляду справи в суді першої інстанції ні позивачу ні суду не було відомо. Доказів такої сплати у матеріалах справи під час розгляду місцевим господарським судом справи, не було. Щодо решти сплаченої суми, представник позивача пояснив, що зазначені кошти спрямовані на погашення заборгованості за попередній період (до жовтня 2014 року). Таким чином вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін (в тому числі скаржника), розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (в тексті договору - лізингодавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (в тексті договору - лізингоодержувач) укладено договір про фінансовий лізинг №00009310, відповідно до умов якого, лізингодавець зобов'язався передати у розпорядження лізингоодержувача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Golf VII 1.4 TSI 2013 року виробництва, шасі НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2 (об'єкт лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування). Вартість об'єкту лізингу - 28345 доларів США, авансовий платіж на суму 4251,75доларів США.

Об'єкт лізингу передано позивачем відповідачу за актом прийому-передачі від 27.12.2013 року.

Частиною 1 ст.292 ГК України передбачено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором (ч.1 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до п.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що є додатком до договору про фінансовий лізинг та разом з ним іменуються як «контракт», відповідач зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів та інших положень контракту.

Згідно з п.6.5 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений лізингодавцем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 8.3.1 зазначених вище Умов передбачено наступне: якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 робочих днів, лізингодавець має право надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, лізингодавець надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, лізингодавець має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1 контракту. Сторони погодились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за контрактом.

На виконання умов Контракту позивач передав відповідачу об'єкт лізингу, однак, відповідач сплачував лізингові платежі з порушенням зазначених вище Умов, у зв'язку з чим, позивач надсилав відповідачу відповідні нагадування про несплату.

Зокрема, третім нагадуванням від 17 вересня 2014 року позивач повідомив відповідача про наявну заборгованість в розмірі 16270,07 грн. з вимогою про її погашення.

Разом із вказаним нагадуванням позивач надіслав відповідачу лист-вимогу (вих.№00009310 від 17.09.2014 року) щодо сплати заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору лізингу на підставі п.12.6 контракту, у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем своїх зобов'язань за контрактом.

Надіслання відповідачу (22.09.2014 року) вказаних вище нагадування та листа-вимоги підтверджується поштовим конвертом з довідкою пошти про повернення поштового відправлення у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Зазначені відправлення надсилались на адресу лізингоодержувача, що зазначена у Договорі (АДРЕСА_1), однак, як зазначено вище, поштовий конверт повернувся на адресу відправника, у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.10.3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу лізингоодержувач зобов'язаний негайно інформувати лізингодавця у письмовій формі про будь-які зміни свого місця проживання. У випадку невиконання даного зобов'язання будь-яка кореспонденція (включаючи нагадування та вимоги) доставлена за адресою, зазначеною лізингоодержувачем в контракті, вважається дійсною, незалежно від того, чи отримав її лізингоодержувач, а датою її доставки вважається 2-й (другий) робочий день з дня її надіслання лізингодавцю.

Відповідач у апеляційній скарзі та його представник в судовому засіданні наголошували, що адреса лізингоодержувача протягом дії контракту не змінювалася, однак зазначених нагадувань та вимоги відповідач не отримував, такі відправлення на його адресу не надходили.

Наведене спростовується поштовими конвертами з відміткою Укрпошти щодо дати надсилання поштового відправлення. Оригінали повернутих на адресу відправника (позивача) конвертів колегія суддів оглянула в судовому засіданні (копії знаходяться у матеріалах справи).

Враховуючи наведене вище, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт надіслання відповідачу нагадувань про заборгованість за договором, а також вимогу щодо сплати заборгованості, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору.

Факт наявності заборгованості за договором про фінансовий лізинг відповідачем не заперечується.

Пунктом 3 ч.1 ст.10 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Разом з тим, частиною 2 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У пункті 12.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати контракт/відмовитися від контракту та також, серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу у випадку, якщо лізингоодержувач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Пунктом 12.13 Умов сторони погодили, що у випадках, передбачених п.12.6 та п.12.12, контракт вважається розірваним на 10 (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

З огляду на наведені вище умови, договір про фінансовий лізинг №00009310 від 25.12.2013 року припинив свою дію 08 жовтня 2014 року, у зв'язку з відмовою лізингодавця від договору на підставі ч.2 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.п.8.3.2, 12.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Частиною 2 ст.11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до п.12.9 Умов, що є невід'ємним додатком до договору фінансового лізингу, у разі дострокового припинення договору з боку лізингодавця, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Враховуючи наведений пункт Умов, з огляду на надіслану позивачем вимогу, останнім днем повернення відповідачем об'єкту лізингу було 18 жовтня 2014 року.

Однак, у визначений термін відповідач об'єкт лізингу лізингодавцю так і не повернув.

17 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис №244 про повернення об'єкта лізингу позивачу.

10 березня 2015 року головним державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 16 квітня 2015 - про розшук майна боржника.

Враховуючи все наведене вище, Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось до господарського суду з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення 212032,96 грн. - збитків (з яких: 18994,43 грн. - реальні збитки, які позивач поніс у зв'язку з вчиненням дій, спрямованих на повернення об'єкту лізингу, 96747,18 грн. - упущена вигода, що становить невиплачені відповідачем лізингові платежі та 96291,35 грн. - лізингові платежі за реальне користування об'єктом лізингу після припинення договору про фінансовий лізинг за період з жовтня 2014 року по травень 2015 року).

У пункті 6 ч.1 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Згідно з ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з п.8.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у випадку прострочення оплати платежу до лізингоодержувача застосовуються, зокрема, такі санкції: компенсація будь-яких витрат, понесених лізингодавцем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту. Вищезазначені санкції підлягають сплаті лізингоодержувачем впродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги, не зважаючи на можливе розірвання контракту лізингодавцем.

Будь-які збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх зобов'язань за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі понад передбачені контрактом штрафні санкції (п.8.6 Умов).

Поряд з тим, пунктом 4.4 Умов передбачено, що лізингоодержувач покриває всі витрати, понесені в результаті експлуатації об'єкта лізингу, включаючи, окрім іншого, витрати, що можуть бути понесені внаслідок дотримання обґрунтованих вимог лізингодавця щодо експлуатації та/або передачі об'єкта лізингу, а у відповідності до п.12.10 Умов, у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту лізингодавець прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (перепродажна підготовка, оцінка об'єкта лізингу, доставка об'єкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Лізингоодержувач відшкодовує всі та будь-які витрати, понесенні лізингодавцем, у зв'язку з вилученням (поверненням) об'єкту лізингу, у тому числі витрати, пов'язані з залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги, пов'язані з вилученням об'єкту лізингу (п.13.5 Умов). Усі збори, податки, гонорари, грошові штрафи та інші витрати, що пов'язані з контрактом і можуть виникати протягом строку дії контракту, виплачуються або відшкодовуються виключно лізингоодержувачем (п.16.1 Умов).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки у вигляді невиконання чи неналежного виконання зобов'язання за договором; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою порушника умов договору та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Враховуючи, що лізингоодержувач так не повернув вчасно об'єкт лізингу, позивач намагався самостійно забезпечити виконання зобов'язання з повернення об'єкту лізингу, згідно з п.13.1 Умов.

Так, позивач звернувся до спеціалізованих організацій: ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі», ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», ТОВ «Вердикт Консалтинг», ТОВ «ОРУМ» з метою надання послуг щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого впровадження та супроводження повернення об'єкту лізингу.

Зокрема, понесення позивачем зазначених витрат підтверджується: щодо ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі»: договір про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року, рахунок-фактура №60, акт наданих послуг №60 від 18.02.2015 року та платіжне доручення №50021266 від 23.02.2015 року на суму 3500 грн. без ПДВ; щодо ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М»: договір про надання послуг з повернення майна від 03.02.2011 року, рахунок на оплату №34, акт приймання-передачі наданих послуг №26 від 31.01.2015 року та платіжне доручення №50021155 від 09.02.2015 року на суму 1875 грн. з ПДВ; щодо ТОВ «Вердикт Консалтинг»: договір про надання юридично-консультаційних послуг №11/14-В/1 від 19.11.2014 року, рахунок на оплату №83 та акт наданих послуг №86 від 30.04.2015 року, платіжне доручення №50022409 від 12.05.2015 року на суму 1316,40 грн. з ПДВ; щодо ТОВ «ОРУМ»: договір про надання колекторських послуг №29/28-011 від 01.02.2011 року, рахунок на оплату №01-0115, акт надання послуг №01-0115 від 09.01.2015 року, платіжне доручення №50020874 на суму 3478,03грн. з ПДВ.

З метою надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва в суді, позивач звернувся до ТОВ «Юридична фірма «Вернер», що підтверджується наступним: договір про на надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 року, додаткова угода №47 від 15.01.2013 року до зазначеного договору, додаткова угода №185 від 18.05.2015 року до договору, рахунок-фактура №251 та акт №252 від 27.05.2015 року, платіжне доручення №50022776 від 29.05.2015 року на суму 10000 грн. без ПДВ та ПДВ - у сумі 2000 грн.

Заявляючи до стягнення з відповідача реальних збитків в сумі 18994,13 грн., позивач включив в дану суму також і податок на додану вартість, оскільки ТзОВ «Порше Лізинг Україна» є платником податку на додану вартість, відповідно до вимог діючого законодавства України та сплатило вказаний податок, однак, колегія суддів погоджується х висновком місцевого господарського суду, що в даному випадку позивачем заявлено до стягнення саме витрати, а не вартість послуг, відтак, відсутні підстави для збільшення суми витрат на розмір податку на додану вартість, що становить 3499,07 грн., крім того, доказів оплати зазначених сум податку позивачем суду не надано.

З урахуванням наведеного вище, з огляду на доведення позивачем наявності всіх ознак цивільного правопорушення в частині стягнення реальних збитків в розмірі 15495,36 грн., що завдані позивачу, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 15495,36 грн. - реальних збитків та відмову в частині стягнення реальних збитків в розмірі 3499,07 грн., що становить розмір податку на додану вартість.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 96747,18 грн. - збитків, що становлять упущену вигоду у формі невиплачених лізингових платежів за період з 01.10.2014 року по 15.12.2018 року в сумі 4681,24 дол. США, що станом на 21.05.2015 року за курсом ПАТ «Креді Агріколь Банк» становить 96747,18 грн., колегія суддів зазначає наступне:

Частиною 2 ст.22 ЦК України передбачено, що збитками, серед іншого, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч.4 ст.623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Разом з тим, у п.6.3 Умов сторони погодились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь лізингодавця відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті) за безготівковими операціями, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком, як буде обрано за рішенням лізингодавця, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню.

Згідно з п.12.9 Умов у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено п.4.2, а також, якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкта лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися не сплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про продаж об'єкту лізингу, відтак, не вбачається можливим і визначення передбаченої п.12.9 Умов, різниці, що за умовами контракту становить упущену вигоду. Разом з тим, позивач не надав суду доказів про вжиття заходів щодо одержання таких доходів (упущеної вигоди). З огляду на наведене, заявлена до стягнення сума 96747,18 грн., яку позивач кваліфікує як упущену вигоду у формі невиплачених лізингових платежів за період з 01.10.2014 року по 15.12.2018 року, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв'язку з недоведеністю позивачем такої вимоги.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 96291,35 грн. - збитків, що становить суму несплачених лізингових платежів за користування об'єктом лізингу з жовтня 2014 року по травень 2015 року, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 1 ст.785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Поряд з тим, частиною 2 ст.11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

У п. 12.9 Умов сторони погодили, що у разі дострокового припинення договору з боку лізингодавця, лізингоодержувач зобов'язався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Враховуючи наведене, з огляду на неповернення відповідачем об'єкту лізингу позивачу у встановлений договором термін, незважаючи на припинення договору фінансового лізингу, позивач вправі вимагати відшкодування збитків, що становить несплачені лізингові платежі за весь період користування лізингоодержувачем об'єктом лізингу до моменту його повернення лізингодавцю.

Докази повернення Фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 об'єкту лізингу Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» в матеріалах справи відсутні, відповідачем суду апеляційної інстанції такі докази надані також не були.

Беручи до уваги наведене вище, з відповідача слід стягнути на користь позивача 96291,35 грн. - збитків, що становить суму лізингових платежів: за жовтень 2014 року у сумі 4746,75 грн., за листопад 2014 року у сумі 8609,93 грн., за грудень 2014 року у сумі 10145,76 грн., за січень 2015 року у сумі 12093,80 грн., за лютий 2015 року у сумі 13430,18 грн., за березень 2015 року у сумі 16621,50 грн., за квітень 2015 року у сумі 16624,20 грн., за травень 2015 року у сумі 14019,23 грн.

Слід зазначити, що суд відхиляє твердження скаржника про оплату зазначених лізингових платежів, оскільки, як вбачається з третього нагадування про несплату від 17.09.2014 року та листа-вимоги від 17.09.2014 року, у відповідача станом на 17.09.2014 року існувала заборгованість щодо сплати лізингових платежів ще за попередні періоди в сумі 23267,44 грн., а також штрафні санкції за прострочення їх сплати в розмірі 2006,22 грн. та витрати, понесені лізингодавцем з метою повернення простроченої заборгованості лізингоодержувача у відповідності до договору в розмірі 2550 грн., а в загальному заборгованість відповідача становила 27823,66 грн.

Як вбачається з матеріалів справи зазначена заборгованість не врахована до ціни позову, оскільки позивач просить суд стягнути з відповідача лізингові платежі, починаючи з жовтня 2014 року, відтак, квитанції, на які скаржник посилається у апеляційній скарзі, не можуть підтверджувати сплату заборгованості з лізингових платежів за жовтень 2014 року - травень 2015 року.

Щодо квитанції №11781552-1 від 14 липня 2015 року на суму 50000 грн., колегія суддів зазначає, що вказана сума сплачена відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак, не врахована судом при винесенні рішення, у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи доказів такої сплати. Представник позивача в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги підтвердив сплату відповідачем 14.07.2015 року 50000 грн., однак, враховуючи відсутність у позивача права під час апеляційного провадження зменшити розмір позовних вимог, з огляду на межі перегляду справи в апеляційній інстанції, що передбачені ст.101 ГПК України, з огляду на недоведеність скаржником неможливості подання зазначеного доказу в суді першої інстанції, а також відсутність порушень норм процесуального права щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, колегія суддів не вбачає підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, обставина щодо сплати відповідачем 50000 грн. під час винесення рішення суду відома не була, відповідних доказів у матеріалах справи не містилось. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача про розгляд даної справи, що підтверджується поштовими конвертами з довідкою поштового відділення про повернення поштового відправлення на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що вважається належним доказом повідомлення сторони про розгляд справи. Поряд з тим, суд першої інстанції неодноразово відкладав розгляд справи та надавав сторонам можливість для подачі відповідних доказів, що підтверджують їхні доводи.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позову та стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 111786,71 грн. - збитків, що становить 15495,36 грн. - сума реальних збитків та 96291,35 грн. - сума несплачених лізингових платежів за користування об'єктом лізингу з жовтня 2014 року по травень 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог (щодо стягнення 100246,25 грн. збитків, з яких: 3499,07 грн. - реальні збитки, що становлять податок на додану вартість та 96747,18 грн. - упущена вигода) слід відмовити.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2015 року по справі №907/612/15 прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Поряд з тим, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника в апеляційній скарзі на різну практику судів щодо визначення розміру судового збору за подання апеляційної скарги спростовується Інформаційним листом Вищого господарського суду України №01-06/2093/15 від 12.11.2015 року «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 року №484-VIII)», пунктом 5 якого передбачено, що у випадку подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з 01.09.2015 року, розмір судового збору визначається відповідно до Закону у редакції Закону України від 22.05.2015 N 484-VIII. Відповідне положення застосовується також до скарг і заяв, що подаються у справах, рішення суду першої інстанції у яких прийнято до 01.09.2015 року.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2015 року по справі №907/612/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №907/612/15 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 16.12.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

Бонк Т.Б.