ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" грудня 2015 р.Справа № Б-39/55-09 вх. № 1782/2-39

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Єгоровій О.І.

за участю сторін: ліквідатор - Косиневський М.А.,

пр-к ПАТ "ОТП Банк" - Магомедрасулов А.М. (дов. від 26.10.15 р.),

розглянувши заяву ліквідатора про витребування двокімнатної квартири з чужого незаконного володіння

По справі за заявою ФОП ОСОБА_4, м. Харків

до ФОП ОСОБА_4, м. Харків

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду 30.04.15 р. надійшла заява ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій ліквідатор просить суд: 1) витребувати у ОСОБА_5, іпн НОМЕР_1 на користь банкрута двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, заг. площею 46,5 кв.м.; 2) зобов'язати Реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції Харківської області скасувати реєстрацію права власності двокімнатної квартири житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м., що знаходитьтся за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_5; 3) зобов'язати Реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції Харківської області здійснити реєстрацію права власності двокімнатної квартири житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м., що знаходитьтся за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4.

Зазначену заяву судом було призначено до розгляду ухвалою від 14.05.15 р.

Ухвалою суду від 24.06.15 р. відкладено розгляд заяви ліквідатора, повторно зобов'язавши набувачів майна надати суду відзив, а також залучив до участі у розгляді заяви ліквідатора ПАТ "ОТП Банк".

Ухвалою від 04.08.15 р. судом роз'єднано вимоги ліквідатора в різні провадження і подальший розгляд заяви ліквідатора здійснюється окремо за об'єктами нерухомостями.

Ухвалою суду від 20.08.15 р. залучено до участі у розгляді заяви Орган опіки та піклування Московського району м. Харкова та зобов'язано надати суду відзив на заяву ліквідатора.

Ухвалою суду від 20.10.15 р. відкладено розгляд заяви, зобов'язано приватного нотаріуса ХМНО Петриченко О.О. надати суду належним чином засвідчену копію договору дарування №4201 від 26.12.13 р.; залучено до участі в розгляді заяви гр. ОСОБА_5, зобов'язавши набувача надати суду документи, які необхідні суду для розгляду заяви по суті; зобов'язавши орган опіки та піклування надати суду відзив.

Ухвалою від 12.11.15 р. судом залучено до участі в розгляді заяви ліквідатора Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, зобов'язавши нового учасника надати суду відзив на заяву ліквідатора. Цією ж ухвалою попереджено всіх учасників про обов'язковість виконання вимог суду.

На виконання вимог ухвали суду Управління служб у справах дітей надіслало на адресу суду заяву від 25.11.15 р. за № 1971/0/202-15, в якому зазначають, що витребування квартири у ОСОБА_5 не відповідає інтересам малолітньої особи, тому орган опіки та піклування заперечує проти заяви ліквідатора.

В судове засідання представник органу опіки та піклування та набувач майна ОСОБА_5 не з'явились, про причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду заяви повідомлені належним чином.

Згідно з п.3.9.2. Постанови ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарсько процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участи, якщо ухвалу, в який зазначено час та місце такого засідання, надіслана сторонам у відповідному порядку.

Судом встановлено, що ухвалу про дату та місце проведення судового засідання надіслано у встановленому порядку, в зв'язку з чим суд розглядає заяву за наявними в справі матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога ліквідатора, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ліквідатора з огляду на наступне.

Як встановлено судом, свої вимоги ліквідатор обґрунтовує тим, що на дату порушення провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_4 за банкрутом обліковувалось нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яку ліквідатором ФОП ОСОБА_4 арбітражним керуючим Родзинським А.А. було включено до ліквідаційної маси. Після проведення аукціону з продажу зазначеної квартири між ліквідатором Родзинським А.А. (продавець) та гр. ОСОБА_8 (покупець) на підставі протоколу аукціону Українсько-Російської товарної біржі від 15.09.09 р. (лот №2) укладено договір купівлі-продажу від 02.10.2009 р.

Ухвалою господарського суду від 13.03.2014 р., з урахуванням внесених до неї змін постановою ХАГС від 26.11.14 р., визнано недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири від 02.10.09 р.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.13 р. (далі - Закон про банкрутство), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчим актами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Слід зазначити, що заявник (позивач) самостійно визначає і обґрунтовує в своїй заяві в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються його вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

При цьому, спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб'єктами правовідносин з приводу їх прав та обов'язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Відповідно до приписів статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності; поширення положень щодо захисту права власності на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на іншому речовому праві, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором.

Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин.

Так, одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в ред. ЗУ № 784-XIV від 30.06.1999 р.) ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: з підстав, передбачених ч. 10 ст.17 Закону подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника, а також вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені приписи Закону кореспондуються із ч.7 ст.12, ст. 16 ГПК України, а також ч.4 ст.10 України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції після 19.01.2013 р., якою встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

У п.9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 р. № 01-06/606/2013 «Про Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в ред. ЗУ від 22.12.2011 р. № 4212-VI)» зазначено, що частина четверта статті 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, як-от: спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК (в редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК) та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону), у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (частини десята, одинадцята статті 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина восьма статті 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

За таких обставин, враховуючи особливості процедури банкрутства, господарський суд вирішує у межах розгляду справи про банкрутство спори, безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі, в тому числі про: визнання недійсними правочинів; визнання права власності на майно боржника; оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо.

Отже, у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню спори стосовно майна боржника, що увійшло або вибуло зі складу ліквідаційної маси, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, оскільки такі спори стосуються питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство, а тому безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», передбачено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених першою статті 388 ЦК України.

Згідно з приписами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. За допомогою цього позову власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження майном.

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами зобов'язальні правовідносини відсутні.

Об'єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати, тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Отже, звертаючись з віндикаційними вимогами, заявник повинен підтвердити його право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, а також факт наявності майна у незаконному володінні відповідача та факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном.

Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді при зверненні з відповідною позовною заявою, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлене рішенням суду.

Захист відносин власності в Україні здійснюється на загальних засадах, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України.

Поняття права власності визначено статтею 316 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначений статтею 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положення частини другої статті 328 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Так, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Отже, власник не зобов'язаний у кожному конкретному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Присутній в судовому засіданні ліквідатор зазначає, що ОСОБА_5 набув майно безвідплатно на підставі договору дарування від 26.12.2013 р. А згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувтаи його від добросовісного набувача у всіх випадках. В обґрунтування надав суду постанову ВСУ від 02.09.15 р.

Проте, господарський суд не може погодитись з таким висновком ліквідатора і застосувати висновки ВСУ, оскільки відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Тобто, укладання між сторонами договору дарування не є автоматичною підставою для визнання набувача майна за таким договором недобросовісним.

За ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на підставі договору дарування від 26.12.2003 р. за реєстровим №4201, який було укладено між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 та ОСОБА_10, які діють від імені свого малолітнього сина ОСОБА_5 та посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О. (т. 7 супровідний лист нотаріуса від 30.10.15 р. за вх. № 43863)

Стаття 319 Цивільного кодексу України, передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд зазначає, що ліквідатором Косиневським М.А. не доведено суду, що особа, а саме ОСОБА_9 не мала права відчужувати спірне майно за договором дарування від 26.12.2013 р. на користь ОСОБА_5

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до ч.5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність презюмується.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Однак, ліквідатор не надав суду доказів того, що ОСОБА_5 або його представникам було відомо про наявність перешкод до вчинення правочину щодо відчуження майна.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що ліквідатором Косиневським М.А. зроблено не було.

За змістом ст.ст. 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Враховуючи викладене, господарський суд доходить висновку про те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного майна.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно ч. 2 ст. 388 названого Кодексу, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскільки за ст. 388 ЦК України добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі.

Таким чином, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником.

Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Разом з тим, як встановлено судом, 06.03.2009 р. за заявою ФОП ОСОБА_4 порушено провадження у справі про визнання її банкрутом на підставі ст.ст. 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Підставою для звернення до суду із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство є загроза її неплатоспроможності, що передбачає відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону про банкрутство, обов'язок боржника звернутись у місячний строк до господарського суду з заявою про порушення справи про банкрутство у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів приведе до неможливості виконання грошових зобов'язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.

02.04.2009 року господарським судом Харківської області у справі №Б-39/55-09 прийнято постанову про визнання ФОП ОСОБА_4 банкрутом, якою, зокрема, зобов'язано ліквідатора банкрута здійснити продаж всього майна фізичної особи ОСОБА_4. Зазначена постанова є чинною та набрала законної сили.

Ініціювання боржником порушення справи про банкрутство свідчить про відсутність між боржником та його кредиторами спору про наявність і неоплатність (реальну чи потенційну) боргу, оскільки сам боржник визнає ці обставини.

Таким чином, враховуючи вищезазначені вимоги закону, необхідними передумовами для звернення із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, у порядку статті 7, 47-49 Закону про банкрутство, є неоплатність боргу.

Як вбачається з названої постанови від 02.04.2009 р., господарським судом встановлено, що боржник неспроможний виконати грошові зобов'язання перед кредиторами та відновити свою платоспроможність не інакше як через застосування ліквідаційної процедури, що передбачає здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна. З метою здійснення ліквідаційних заходів та реалізацію майна судом було призначено ліквідатора арбітражного керуючого Родзинського А.А.

В рамках ліквідаційної процедури до складу ліквідаційної маси ФОП ОСОБА_4 було включено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, заг. площею 46,5 кв.м., що належало останній на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за № 7503.

15.09.2009 р. Українська-Російською товарною біржею проведено аукціон з реалізації нерухомого майна в процедурі банкрутство ФОП ОСОБА_4 на виконання приписів постанови суду від 02.04.09 р.

В подальшому судом при розгляді заяви ліквідатора ОСОБА_12 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири двокімнатної, було встановлено, що продаж майна було здійснено ліквідатором Родзинським А.А. з порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Закону України "Про іпотеку" (ухвала суду від 13.03.2014 р. з урахуванням змін внесених постановою ХАГС від 26.11.14 р.). Тобто в даному випадку був порушений сам порядок реалізації майна банкрута в процедурі судової ліквідації, проте постанова суду, яка надала правові підстави здійснити продаж майна банкрута у справі про банкрутство є чинною та набрала законної сили.

З огляду на вищенаведене вбачається, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3, яка належала на праві власності ОСОБА_4 була відчужена ліквідатором банкрута (арбітражним керуючим) під час проведення ліквідаційної процедури з банкрутства на виконання вимог постанови суду від 02.04.09 р. Тобто, після визнання боржника ФОП ОСОБА_4 банкрутом, ліквідатору не потрібна згода ФОП ОСОБА_4 на продаж її майна (нерухомості), оскільки її воля на продаж майна була визначена постановою про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури від 02.04.09 р.

Крім того, необхідно прийняти до уваги добровільне звернення ОСОБА_4 до суду з заявою про визнання її банкрутом, що свідчить про те, що ОСОБА_4 чітко усвідомлювала наслідки такого звернення до суду та ризик втрати належного їй майна, шляхом продажу його іншим особам для задоволення вимог кредиторів в межах справи про банкрутство. Отже, враховуючи наведені законодавчі норми та фактичні обставини справи, суд вважає твердження ліквідатора ФОП ОСОБА_4 Косиневського М.А. про те, що спірне майно вибуло з її володіння поза її волею безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що ліквідатором суду не доведена наявність обов'язкових умов, які надають право витребування у добросовісного набувача (ОСОБА_5) спірного майна, відповідно до вимог ч.1 ст. 388 ЦК України; ОСОБА_4 чітко усвідомлювала наслідки свого звернення із заявою про визнання себе банкрутом та ризик втрати належного йому майна шляхом його продажу, що дає підстави суду стверджувати, що спірне майно вибуло з володіння боржника з його волі.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог ліквідатора ФОП ОСОБА_4, вони спростовуються матеріалами справи, наданими суду доказами, в зв'язку з чим суд відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22-32, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.13 р.), ст.ст. 41, 124, 129 Конституції України, ст. 330, ч. 1-2 ст. 388 ЦК України, ст.ст. 4-1, 12, 22, 33-34, 43, 75, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ліквідатора Косиневського М.А. про витребування двокімнатної квартири житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м., що знаходитьтся за адресою: АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння відмовити.

Ухвала підписана 14.12.15 р.

Суддя Міньковський С.В.