ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р. Справа № 911/4154/15

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київм'ясо»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним правочину

За участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (дов. №1 від 09.09.2015);

від відповідача ОСОБА_3 (ордер №114430 від 12.10.2015).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київм'ясо» (позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про визнання недійсним правочину щодо надання послуг з ремонту автомобіля Мерседес Спрінтер 413 CDI.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний правочин укладений з порушенням норм чинного законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України, оскільки підпис був виконаний не уповноваженою на це особою.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.09.2015 порушено провадження у справі № 911/4154/15, розгляд справи призначено на 15.10.2015.

15.10.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №24247/15 від 15.10.2015), згідно якого просив відкласти розгляд справи у звязку з відрядженням.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.10.2015 розгляд справи відкладено на 03.11.2015.

29.10.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання від 25.10.2015 (вх. №25493/15), згідно якого просив долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою господарського суду Київської області від 14.09.2015 документи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.11.2015 продовжено строк вирішення спору у справі №911/4154/15 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 30.11.2015.

23.11.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшли пояснення (вх. №27855/15), згідно яких зазначив щодо наявності обмежень у діяльності директора.

23.11.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів (вх. №27856/15), згідно якого просив витребувати у ФОП ОСОБА_1 (відповідач) оригінал листа від 13.06.2014 №13-06/2014.

24.11.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (вх. №28029/15).

24.11.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позовних вимог (вх. №28030/15).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господаського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Судом, встановлено, що подана позивачем 24.11.2015 заява про зміну підстав позовних вимог відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу, а тому приймається судом до розгляду.

У судовому засіданні 30.11.2015 представник відповідача надав клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів на підтвердження заперечень (вх. №28543/15), згідно якого долучив до матеріалів справи копію листа ТОВ «Київм'ясо» від 13.06.2014 №13-06/2014 про гарантування проведення оплати робіт з ремонту автомобіля, копію свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1, копію виписки з ЄДРПОУ щодо ФОП ОСОБА_1, копію витягу з ЄДРПОУ та копію свідоцтва платника єдиного податку.

У судовому засіданні 30.11.2015 суд, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів (вх. №27856/15 від 23.11.2015), дійшов висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Згідно зазначеного клопотання позивач просив витребувати у відповідача лист від 13.06.2014 №13-06/2014, проте в судовому засіданні 30.11.2015 відповідачем подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів (вх. №28543/15), до якого відповідач, зокрема, долучив копію листа ТОВ «Київм'ясо» від 13.06.2014 №13-06/2014 про гарантування проведення оплати робіт з ремонту автомобіля. Вказані документи залучені судом до матеріалів справи.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення вищезазначеного клопотання.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи, суд дійшов висновку про його відхилення з огляду на наступне.

В обґрунтування поданого клопотання позивач посилався, що акт здачі-прийому виконаних робіт підписаний невідомою особою, яка не мала відповідних повноважень. При цьому, хто, на думку позивача підписав замість зазначеної особи спірний акт, представником позивача не повідомлено.

Враховуючи наявність в матеріалах справи інших доказів (гарантійний лист, здійснена оплата відповідачем), що входять до предмету доказування, господарський суд відхиляє клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи.

Як зазначається в ч. 2 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У судовому засіданні 30.11.2015 представник позивача підримав позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.11.2015 заперечив проти задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) на основі усної домовленості з товариством з обмеженою відповідальністю Київмясо (замовник), виконані роботи по ремонту автомобіля, а саме: Мерседес Спринтер 413 CDI, державний номер НОМЕР_1.

На виконання умов домовленості позивач у травні 2014 року надав послуги по ремонту автомобіля, а саме: Мерседес Спринтер 413 CDI, державний номер НОМЕР_1 на загальну суму 45 781,00 грн.

30.05.2014 сторони підписали акт здачі-прийому виконаних робіт, наданих послуг, по ремонту автомобіля Мерседес Спринтер 413 CDI, державний номер НОМЕР_1 на суму 45 781,00 грн.

Листом №13-06/2014 від 13.06.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю Київмясо гарантувало оплату, за послуги ремонту автомобіля згідно Акту наданих послуг від 30.05.2014 в сумі 45 781,00 грн до 15.07.2014.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними №11 від 29.05.2013 року, дво- або багатосторонні правочини (договори), які повинні укладатися в письмовій формі, можуть укладатися, зокрема, шляхом обміну листами, телеграмами, телетайпограмами, телефонограмами, радіограмами, засобами електронного зв'язку тощо за підписами сторін, які їх надсилають.

Отже, судом встановлено, що сторони уклали договір у спрощеній формі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на його думку, зазначений правочин є таким, що укладений з порушенням вимог чинного законодавства, у звязку з чим підлягає визнанню недійсним у судовому порядку на підставі ст. 215 Цивільного кодексу УКраїни, з огляду на наступне.

Станом на 30.05.2014 позивач здійснював свою діяльність на підставі статуту, який було затверджено загальними зборами засновників (протокол №1 від 04.04.2012), державну реєстрацію юридичної особи проведено 09.04.2012, реєстраційний №000676.

Згідно п. 9.1 Статуту у Товаристві створюється одноособовий виконавчий орган директор, який призначається та звільняється з посади Загальними зборами учасників.

Відповідно до п. 9.4 Статуту директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. При цьому згідно абз. 5 п. 9.5 статуту до компетенції директора товариства належить, зокрема, видача доручень (довіреностей) на укладання правочинів (договорів, контрактів) та на здійснення інших дій від імені товариства.

Однак, як зазначає позивач, в акті здачі-прийому виконаних робіт від 30.05.2014 згоду на прийняття результатів робіт надав та підписання акту здійснив неуповноважена на то особа - ОСОБА_4

Також, позивач зазначає, що лист №13-06/2014 від 13.06.2014, згідно якого позивач гарантував оплату в розмірі 45 781,00 грн за проведені роботи з ремонту автомобіля не може вважатися належним доказом укладення договору підряду у спрощеній формі, оскільки директор товариства перевищив свої повноваження щодо здійснення операцій сума яких перевищує 20 000,00 грн, а тому правочин підлягає визнанню недійсним.

В підтвердження своїх тверджень, позивач зазначає, що 17.04.2014 загальними зборами засновників ТОВ «Київм'ясо» було обрано на посаду директора ОСОБА_5 (протокол №2 від 17.04.2014), крім того протоколом №3 загальних зборів засновників товариства оформлено рішення, згідно якого укладення будь-яких договорів (угод, правочинів), за умовами яких товариство здійснюватиме оплату у будь-який спосіб за придбані товари, надані послуги чи проведені роботи, або продаватиме товари, надаватиме послуги чи проводитиме роботи з оплатою з боку контрагентів на умовах розстрочення чи відстрочення платежу, а також здійснення будь-яких операцій з рухомим та нерухомим майном товариства (у тому числі, але не виключно, відчуження шляхом продажу, обміну і т.п., передачі його у користування (оренду, лізинг), якщо сума окремої угоди або операції із указаних вище становить більше ніж 20 000,00 грн, може здійснюватись директором товариства виключно на підставі попередньо отриманого дозволу загальних зборів засновників.

Крім того, у своїй заяві про зміну підстав позовних вимог шляхом їх доповнення (вх. №28030/15 від 24.11.2015), позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що в нього існують суттєві сумніви не лише у повноваженнях особи, що вказана в акті здачі-прийому виконаних робіт, а саме ОСОБА_4, а й у підписанні акту саме цією особою.

Суд не погоджується з заначеними твердженнями позивача з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлене законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частин 1, 2, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити діючому законодавству, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Рішенням господарського суду Київської області від 16.10.2014 у справі №911/3674/14 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Київмясо» про стягнення 45 781,00 грн, яке набрало законної сили 31.10.2014 та не скасовано в апеляційному та касаційному порядку, позов задоволено повністю та стягнуто на користь ФОП ОСОБА_1 45 781,00 грн.

Зазначеним рішенням було встановлено, що оскаржуваний правочин сторони уклали у спрощеній формі.

Зазначені обставини є преюдиційним фактом, а отже не потребують доказування.

Згідно з ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто ці факти носять преюдиційний характер і приймаються судом як аксіоматична істина і повторному доведенню та оспорюванню в господарських судах вони не підлягають.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦКУ орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і є також загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Ради Європейських Співтовариств від 09.03.68 р. (68/151/ЄЕС).

Про це також свідчить судова практика застосування вищезгаданих норм законодавства.

Відповідно до п. 2.18 рекомендацій Президії ВГСУ «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин» від 28.12.2007 №04-5/14, розглядаючи справи про визнання недійсними правочинів, вчинених керівником товариства з перевищенням повноважень, господарським судам необхідно виходити з положень ч. 3 ст. 92 ЦКУ.

Так, судом встановлено, що при розгляді справи №911/3674/14 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Київм'ясо» не заперечувався факт надання послуг з ремонту автомобіля, відповідач у зазначеній справі не посилався на недійсність зазначеного правочину.

Більше того, рішенням господарського суду Київської області від 12.10.2015 у справі №911/3235/15 встановлено, що ТОВ «Київм'ясо» 03.07.2015 виконало рішення у справі №911/3674/14 та сплатило на користь ФОП ОСОБА_145 781,00 грн.

Крім того, суд спростовує твердження позивача щодо обмеження повноважень директора згідно рішення загальних зборів (протокол №3) з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9.1 Статуту товариства у товаристві створюється одноособовий виконавчий орган директор, який призначається та звільняється з посади Загальними зборами учасників. Допускається його повторне призначення та дострокове звільнення з посади.

Згідно п. 9.3 статуту директор діє на підставі статуту та вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Пунктом 9.5 статуту передбачено, що до компетенції директора товариства, зокрема, належить укладати (підписувати) будь-які правочини (договори, контракти), в тому числі трудові, без обмеження їх суми та без погодження із загальними зборами учасників товариства.

Судом встановлено, що зміни до цієї частини статуту позивача внесено не було.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до п. 3.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом встановлено, що сторони виконали свої зобовязання за договором в повному обсязі.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання договору у спрощеній формі та факт його виконання наданими послугами з ремонту автомобіля та здійсненою оплатою.

З огляду на вищевикладене, вимога позивача про визнання недійсним правочину щодо надання послуг з ремонту автомобіля є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повне рішення складено: 16.12.2015

Суддя В.М. Антонова