ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.12.15р. Справа № 904/9091/15

За позовом Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА", м.Кривий Ріг

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Кривий Ріг

про стягнення 33 533,05 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Найдьонова Я.О.

Представники:

від позивача: Касьян І.В., представник за довіреністю № 5 від 30.12.14р.

від відповідача: ОСОБА_1, НОМЕР_1

ОСОБА_3, представник за довіреністю № б/н від 04.11.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 16.10.15р. порушено провадження у справі № 904/9091/15 за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі-позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі-відповідач) про стягнення 33 533,05 грн. Справу призначено до розгляду на 05.11.15р.

Ухвалою господарського суду від 05.11.15р. відкладено розгляд справи на 08.12.15р.

08.12.15р. у судовому засіданні оголошено перерву до 14.12.15р.

14.12.15р. повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, відповідач та його повноважний представник заявлені позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі. Крім того, відповідач надав для долучення до матеріалів справи пояснення на заперечення.

У судовому засіданні 14.12.15р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.01.02р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 3477 (далі-Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, позивач відпускає відповідачу теплову енергію на потреби опалення, вентиляції, гарячого водопостачання у необхідних йому розмірах, а відповідач сплачує отриману теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) у строки, передбачені цим Договором.

Облік споживання теплової енергії здійснюється згідно приладів обліку або розрахунковим способом за їх відсутності (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору оплата за відпущену теплову енергію проводиться в грошовій формі, векселями, взаєморозрахунками. Форма розрахунку попередньо узгоджується перед кожним платежем.

Відповідач здійснює передплату в грошовій формі, в розмірі 50% місячного споживання в термін до 25 числа кожного місяця (п. 3.3. Договору).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що відповідач оплачує відпущену теплову енергію на протязі 14 днів після отримання рахунку від позивача. У випадку не оплати відповідачем по закінченню 14 днів рахунку, з дня його отримання, відповідач сплачує пеню у розмірі 1% за кожен день прострочки від загальної суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Як зазначено у п. 6.1. Договору, цей Договір діє з 01.12.2001р. по 31.12.2002р. і вважається щорічно пролонгованим, якщо за місяць до закінчення терміну не надійде заява однієї із сторін про розірвання цього Договору. При заяві однієї із сторін про розірвання Договору за один місяць і відсутності заборгованості відповідача перед позивачем Договір може бути розірваний. При наявності заборгованості за відповідачем, нарахування за Договором припиняються, а Договір не розривається до повного погашення заборгованості.

Позивач зазначає про те, що на виконання умов вищезазначеного Договору за період з 01.01.2013р. по 12.04.2015р. було здійснено постачання відповідачу теплової енергії, що підтверджують рахунки-фактури на оплату. Відповідач свого обов'язку по Договору щодо оплати за вказаний період належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 21 195,61 грн.

За неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків по Договору, позивачем на підставі п. 3.2. Договору була нарахована пеня у розмірі 3 767,64 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 7 931,95 грн. та 3% річних у розмірі 637,85 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію у розмірі 21 195,61 грн., пеню у розмірі 3 767,64 грн., інфляційні втрати у розмірі 7931,95 грн., 3% річних у розмірі 637,85 грн., а всього 33 533,05 грн.

Відповідач вважає заявлені позовні вимоги неправомірними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, в зв'язку з чим відповідач позов не визнається, виходячи з наступних підстав.

В позовній заяві позивачем в період заборгованості за теплову енергію включено період жовтень 2014 року - квітень 2015 року та стверджується про нарахування у вказаний період заборгованості за спожиту відповідачем теплову енергію на суму 14 186,74 грн. (згідно розрахунку заборгованості за теплову енергію, додану позивачем до позовної заяви), а також про прострочення відповідачем оплати зазначеної заборгованості, що, на думку позивача, становить правову підставу для стягнення такої заборгованості та штрафних санкцій з відповідача в судовому порядку із застосуванням до спірних правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу України.

Однак, як зазначає відповідач, наведені доводи позивача є безпідставними, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. В період жовтень 2014 року - квітень 2015 року відповідачем не споживалися послуги теплопостачання, а позивачем відповідно такі послуги не надавалися, оскільки об'єкт теплопостачання, розташований за адресою: АДРЕСА_1, було від'єднано від мережі централізованого опалення (теплопостачання) 04.09.14р., що підтверджується відповідним актом про таке від'єднання, складеним комісійно за участю відповідача та інших співмешканців будинку 3 по вул. Доватора у м. Кривий Ріг, який додається.

Відповідач звертає увагу суду, що останній неодноразово звертався до позивача із заявами про від'єднання від мережі централізованого опалення належного йому на праві власності об'єкта нежитлової нерухомості - магазину «Коттон», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - магазин та/або квартира), з мотивів відсутності фінансової можливості оплачувати вартість послуг теплопостачання з огляду на їх значне здороження та невідповідність якості таких послуг їх вартості, проте позивач протиправно відмовляв у здійсненні такого від'єднання, що підтверджується відповідним листуванням між сторонами, яке додається (заява від 07.08.14р., лист № 1236/13 від 04.09.14р.).

Враховуючи наведені обставини та небажання позивача здійснювати відключення належного позивачу магазину від мережі теплопостачання, відповідач, реалізуючі свої права як власника вказаного об'єкта нерухомості, здійснив самостійно таке від'єднання, що було належним чином заактовано, та про що відповідач повідомив позивача. Наведені обставини підтверджуються відповідним листуванням між сторонами, яке також додається (лист № 3152/05 від 23.09.14р., заява від 11.12.14р., лист № 1163/03/01 від 05.12.14р., лист № 3256/13 від 29.12.14р., заява від 14.01.15р., заява від 14.09.15р., лист № 1951/13 від 13.10.15р.).

Посилаючись на ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1, ч. 2, ч. 6 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України відповідач зазначає про те, що відмова позивача від відключення об'єкта нерухомості, належного відповідачу, від мережі централізованого опалення, є діями, направленими на примусове нав'язування послуг з теплопостачання, в яких у власника відсутня потреба, а також такими, що фактично обмежують права власника відповідного майна на користування та володіння таким майном на власний розсуд та відповідно до власного волевиявлення, а отже - порушують реалізацію права власності відповідача на належне йому майно та створюють перешкоди у його здійсненні.

Керуючись нормами ст.ст. 15, 19, 391 Цивільного кодексу України відповідач вважає, що здійснення останнім самостійного відключення належного йому об'єкта нерухомості від мережі централізованого опалення є адекватним засобом протидії протиправним діям позивача з примусового нав'язування послуг з теплопостачання, які порушують право власності відповідача та створюють перешкоди у його реалізації на розсуд власника, право на яке гарантується Конституцією України, Цивільним кодексом України, та підпадає під ознаки самозахисту власником його права власності від протиправних посягань з боку позивача щодо нав'язування способу та умов користування таким майном.

Крім того, посилаючись на п. 24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, ч. 2 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання", ч. 1 ст. 5 та ч. 1, ч. 4, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" відповідач вказує про те, що наведені норми прямо закріплюють принцип добровільності та вільного вибору споживачем продукції, яка відповідає його потребам, а також самостійність прийняття рішення щодо необхідності або відсутності необхідності споживання відповідної продукції (послуг), що в повній мірі узгоджується із прийнятим відповідачем по даній справі рішенням про відмову від споживання послуг з централізованого опалення та від'єднання від мережі централізованого теплопостачання.

Проте, в будь-якому випадку при вирішенні даної справи по суті мають значення та підлягають встановленню обставини щодо фактичного надання послуг заборгованість за які заявляється позивачем до стягнення, тоді як наведені вище фактичні обставини та докази підтверджують, що об'єкт нерухомості, належний відповідачу, було відключено від мережі централізованого опалення 04.09.14р., тобто з вказаної дати послуги централізованого опалення споживачу не надавалися, що виключає можливість існування будь-якої заборгованості за не надані послуги починаючи з зазначеної дати та спростовує відповідні доводи позивача.

Як зазначає відповідач, відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України визначено, що обов'язок споживача сплачувати вартість саме прийнятих ресурсів, тобто тих, що були фактично поставлені споживачеві та бути спожиті останнім.

Чинним законодавством України в сфері надання житлово-комунальних послуг (п. 5, 6 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") чітко визначено, що оплаті підлягають виключно фактично надані комунальні послуги, до переліку яких відносяться й послуги з централізованого опалення (теплопостачання), що свідчить про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача вартості не наданої теплової енергії за період жовтень 2014 року - квітень 2015 року, тобто за період, в якому послуги централізованого опалення відповідачу не надавалися, виходячи з наведеного вище.

Відповідач звертає увагу суду, що оплата наданих позивачем послуг є сукупність наступних обставин:

- фактичне надання послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії);

- отримання відповідачем від позивача рахунку.

Посилаючись на ст. 253 Цивільного кодексу України відповідач вказує про те, що першим днем прострочення оплати за надані згідно укладеного Договору послуги (у випадку їх фактичного надання) є 15-ий календарний день з моменту отримання відповідачем рахунку на фактично надані послуги за відповідний місяць. Проте, позивачем як докази виникнення у відповідача зобов'язання з оплати послуг з централізованого опалення та утворення заборгованості за період січень 2013 року - квітень 2015 року надаються рахунки-фактури від 31.01.13р., 28.02.13р., від 31.03.13р., від 30.04.13р., від 31.05.13р., від 30.06.13р., від 31.07.13р., від 31.08.13р., від 30.09.13р., від 31.10.13р., від 30.11.13р., від 31.12.13р., від 31.01.14р., від 28.02.14р., від 31.03.14р., від 30.04.14р., від 31.05.14р., від 30.06.14р., від 31.07.14р., від 31.08.14р., від 31.10.13р., від 30.11.14р., від 31.12.14р., від 31.01.15р., від 28.02.15р., від 31.03.15р., від 30.04.15р. без доказів їх отримання споживачем (відповідачем), у зв'язку з чим наведені докази не відповідають вимогам щодо їх належності та допустимості. Таким чином, позивачем на виконання умов п. 3.2. Договору не було надано споживачу рахунків за послуги централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період січень 2013 року - квітень 2015 року, що свідчить про не виникнення у відповідача обов'язку по оплаті послуг відповідно до умов Договору, що унеможливлює здійснення прострочення оплати відповідачем та відповідно існування заборгованості відповідача на суму 21 195,61 грн., про яку стверджується позивачем.

Зазначене, як вважає відповідач, підтверджується також змістом ст.ст. 612, 613 Цивільного кодексу України, ст. ст. 220, 221 Господарського кодексу України, якими передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора; кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Тобто ненадання позивачем споживачу (відповідачу) документів, а саме: рахунків, які є передумовою виконання у споживача обов'язку з оплати послуг за Договором, становить прострочення кредитора в розумінні наведених вище норм, яке не призводить до прострочення боржника - відповідача та унеможливлює застосування до нього будь-яких правових наслідків порушення зобов'язання, в тому числі заходів відповідальності, що свідчить про безпідставність позовних вимог позивача та є підставою для відмови у їх задоволенні. Вказана позиція відповідача підтверджується також судовою практикою розгляду аналогічних справ, зокрема, постановою Вищого господарського суду України від 07.08.12р. та рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.12р. по справі № 24/5005/2998/2012, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.11.09р. та рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.06.09р. по справі № 3/136-09.

Крім того відповідач не погоджується з розрахунками позивача пені, 3% річних від простроченої суми заборгованості, про існування якої стверджується позивачем, та відповідних інфляційних втрат, оскільки такі розрахунки є неправомірними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, виходячи з наступного.

Як вважає відповідач, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних і інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України обґрунтовані порушенням споживачем умов Договору в частині оплати послуг за вказаним договором, яке не відповідає дійсності, є безпідставним та недоведеним. Таким чином, правові підстави для стягнення вказаних грошових коштів з відповідача наразі відсутні, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем не доведено факту прострочення відповідачем виконання обов'язків по оплаті послуг за Договором, оскільки за умовами останнього такий обов'язок виникає лише після надання постачальником споживачу та отримання споживачем рахунків на фактично надані послуги за відповідні місяці, докази чого відсутні в матеріалах справи. Отже, у зв'язку з відсутністю прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань за наведеним вище Договором, позовні вимоги позивача щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України є необґрунтованими та безпідставними.

З аналогічних мотивів безпідставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, оскільки п. 3.2. Договору передбачено можливість стягнення зі споживача пеню за прострочення оплати наданих послуг, тоді як останнє є недоведеним.

Позивач з вищенаведеними доводами відповідача не згоден, виходячи з наступного.

27.11.08р. відповідач звернувся до позивача з листом про включення приміщення № 1 по вул.Доватора, буд. 3/2 з 13.02.08р. до укладеного Договору.

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідачем на протязі дії Договору проводились оплати, що свідчить про визнання Договору та отримання теплової енергії.

Згідно відзиву, відповідач у зв'язку з тяжким матеріальним становищем, що в майбутньому унеможливило оплачувати рахунки за поставлену теплову енергію, 04.09.14р. відключив приміщення від мережі централізованого опалення, що підтверджується актом, складеним за участю відповідача та сусідів.

Згідно з діючим законодавством України, відповідачем порушений порядок відключення окремих приміщень житлових будинків централізованого опалення та постачання гарячої води затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.05р. № 4 (надалі - Порядок), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 01.12.05р. за №1478/11758.

Відповідно до пунктів 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.05р. (надалі - Правил), споживач може відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

За приписами положень Порядку для реєстрації права споживачів відмови від отримання послуг централізованого опалення і постачання гарячої води орган місцевого самоврядування місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Для вирішення питання відключення окремих приміщень житлового будинку від мереж централізованого опалення власник наймач (орендар) приміщення повинен звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. При позитивному рішенні комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Відключення мереж централізованого опалення і постачання гарячої води виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконає послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води та власника, наймача (орендаря) квартири (нежилого приміщення) або уповноваженої ним особи. По закінчені робіт складається акт про відключення квартири (нежилого приміщення, секції, під'їзду, будинку) від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження.

Складений вищезазначений акт повинен відповідати формі яка затверджена додатком № 3 Порядку та має бути підписаний представником власника будинку, представником монтажної організації та представником постачальника теплової енергії та гарячого водопостачання. Згідно п. 2.7 Порядку після затвердження акту на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови Договору про відпуск теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання.

Позивач звертає увагу суду, що на сьогоднішній день взагалі не передбачено право відключення від мереж теплопостачання окремих житлових приміщень в багатоквартирних будинках. Таким правом користуються лише всі споживачі окремого будинку. Саме це й визначено в постанові КМУ № 630 від 21.07.05р. (із змінами, внесеними постановою КМУ від 31.10.07р. № 1268), Порядком, а також роз'ясненням Міністерства житлово-комунального господар України від 20.01.11р. № 7/9-595 (надалі -Роз'яснення). Згідно наданих роз'яснень переобладнання систем опалення окремої квартири призводить до розбалансування внутрішньо будинкової системи опалення, яка належить до інженерної системи будинку як цілісного майнового комплексу. Згідно з вимогами відповідних будівельних норм при проектуванні будинку, в якому передбачається централізоване теплопостачання, всі стояки та внутрішні розподільчі мережі опалення гідравлічно ув'язані для забезпечення стабільної роботи внутрішньо будинкової системи загалом. Будь-яке втручання в неї шляхом зміни гідравлічного опору (від'єднання від систем централізованого опалення) погіршує роботу всієї системи, чим порушує права інших мешканців, що є недопустимим за Цивільним кодексом України.

Як зауважує позивач, саме з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків, постановою КМУ від 31.10.07р. № 1268 до вищезгаданих Правил були внесені принципові зміни, а саме: передбачено відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не у квартирах багатоквартирних будинків з ініціативи споживача, а відключення багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем всупереч вимогам п.п. 2.6-2.7 Порядку про відключення не виконані певні дії, а саме:

1. Відсутнє звернення до міжвідомчої комісії виконкому Криворізької міської ради про відключення від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води.

2. Не отримано технічні умови.

3. Не погоджено робочий проект.

4. Не складено акт про відключення, форма якого затверджена додатком № 3 Порядку: підписаний представником власника будинку або уповноваженою ним особою, представником монтажної організації, представником виконавця послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води.

5. Не надано даний акт на затвердження комісії на черговому засіданні (в матеріалах справи відсутні докази виклику представника позивача для складання акту, а також відсутні докази направлення даного акту на затвердження до міжвідомчої комісії, їх висновок з даного питання).

Посилаючись на п. 25 Правил позивач зазначає про те, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Крім того, позивач зазначає про те, що посилання відповідача на те, що позивачем не надано суду доказів отримання рахунків, спростовується поставленою тепловою енергією та свідчать лише про небажання останнього виконувати грошові зобов'язання перед позивачем за Договором (копії реєстрів про вручення рахунків надаються). Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а отже, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури від обов'язку сплатити спірну заборгованість відповідача не звільняє (Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові від 12.11.09р. №25/64-09 ).

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови укладеного між сторонами Договору та обставини справи, господарський суд вважає вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 21 195,61 грн. обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву та поясненнях не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки:

По-перше, відносини між позивачем та відповідачем носять договірний характер, укладений між ними договір на надання послуг з теплопостачання є дійсним. Договір у встановленому законодавством порядку не розірваний.

По-друге, матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення магазину «Коттон», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла. Таким чином суд вважає, що позивач виконав свої зобов'язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач зобов'язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача (відповідача) припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення магазину «Коттон» від мереж теплопостачання. Отже, самовільне відключення від мереж центрального опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.11.15р. по справі № 6-1192 цс15.

По-третє, як зазначено у Листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 08.04.15р. № 3295/15/61-15, датою відключення споживачів від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання є дата протоколу Міжвідомчої комісії про затвердження відповідного акта про відключення. Таким чином, відключення окремого житлового приміщення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання можливе лише у випадку якщо протокол Міжвідомчої комісії про затвердження відповідного акта про відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання було складено до 09.12.2007 року. Затвердження відповідного акту про відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання в окремих квартирах багатоквартирних будинків з 09.12.2007 року заборонено.

По-четверте, відповідачем відключення від теплопостачання було проведено без дотримання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від центрального теплопостачання. Доказів відключення від внутрішньої системи опалення у встановленому чинним законодавством порядку відповідачем не надано (дозволу комісії, акту про відключення та ін.).

Господарський суд зауважує, що чинним законодавством встановлено чіткий порядок користування тепловою енергією та порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення, які забезпечують належне функціонування відносин між суб'єктами господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, та споживачами таких послуг, та які, як встановлено господарським судом, були порушені й не усунуті відповідачем. Тому суд вважає, що є усі наявні правові підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 13.08.14р. по справі № 903/589/13, від 05.03.15р. по справі № 908/358/14, від 17.06.15р. по справі №922/5848/14.

По-п'яте, акт, на який посилається відповідач про відключення від централізованого опалення від 04.09.14р. не є належним доказом, що підтверджує факт правомірного відключення від мереж централізованого теплопостачання, оскільки будь яке несанкціоноване втручання в систему опалення шляхом зміни гідравлічного опору порушує права інших споживачів. Адже, при проектуванні будинку закладається й спосіб теплопостачання - централізоване теплопостачання.

Таким чином, відповідачем доказів на підтвердження здійснення передбачених чинним законодавством дій щодо вирішення питання про відключення приміщення від мереж централізованого опалення у порядку, встановленому нормативними документами, до суду не подано.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Харківського апеляційного господарського суду від 14.02.13р. по справі № 5023/4186/12, Вищого господарського суду України від 12.11.12р. по справі № 5023/777/12, Вищого господарського суду України від 11.10.11р. по справі № 31/5009/1812/11.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

На підставі п. 3.2. Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 3 767,64 грн., розрахунок якої господарським судом був перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто пеня нараховується лише за 182 дня.

Після перерахунку проведеного господарським судом пеня складає 3 764,55 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 3 764,55 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 7931,95 грн. та 3% річних у розмірі 637,85 грн.

Розрахунок 3% річних господарським судом був перевірений та визнаний таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розрахунок інфляційних витрат визнаний судом таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом (в ЛІГА ЗАКОН) інфляційні втрати складають 7 929,52 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 7 929,52 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (50000, м. Кривий Ріг, пров. Дежньова, буд. 9, ) заборгованість за теплову енергію у розмірі 21 195,61 грн. (двадцять одна тисяча сто дев'яносто п'ять грн. 61 коп.), пеню у розмірі 3 764,55 грн. (три тисячі сімсот шістдесят чотири грн. 55 коп.), інфляційні втрати у розмірі 7 929,52 грн. (сім тисяч дев'ятсот двадцять дев'ять грн. 52 коп.), 3% річних у розмірі 637,85 грн. (шістсот тридцять сім грн. 85 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 217,80 грн. (одна тисяча двісті сімнадцять грн. 80 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 16.12.15р.

Суддя Н.Е. Петренко