РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015Справа №910/28005/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Національний резерв»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопластгума»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відкрите акціонерне товариство «Мінський тракторний завод»

про визнання права грошової вимоги, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Миронюк І.В. (представник за довіреністю від 27.07.2015р.);

від відповідача: Яроцький В.О. (в.о. директора);

від третьої особи: не з'явились.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Національний резерв» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про визнання за позивачем, що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Пі» не диверсифікованого виду закритого типу право грошової вимоги до Відкритого акціонерного товариства «Мінський тракторний завод» (надалі також - третя особа) в межах суми виручки та інших платежів по Контракту №1 від 04.02.2013р. та Контракту №2 від 10.01.2013р., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопластгума» (надалі також - відповідач) і Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено Договір позики №ППІ-11 від 20.03.2013р. і позивачем було видано відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 9 278 521,00 грн. У зв'язку з неповерненням відповідачем суми позики та відсотків, рішенням Господарського суду Вінницької області №902/1640/14 з відповідача було вирішено стягнути 7 289 057,79 грн. неповерненої позики, 4 227 833,69 грн. несплачених процентів, що загалом складає суму в розмірі 11 516 891,48 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача за Договором позики щодо повернення позики та процентів за користування позикою між позивачем та відповідачем було укладено Договір застави, відповідно до умов якого предметом застави визначено грошові кошти у сукупності прав вимоги на виконання грошового зобов'язання та майнові права на грошові кошти (суми виручки та інші грошові вимоги), що знаходяться на рахунку відповідача або надійдуть на рахунок відповідача, зазначений в п. 7 Договору застави, на підставі Контракту від 04.02.2013р., Контракту №1 від 04.02.2013р. та Контракту №2 від 10.01.2013р.), укладених між відповідачем та третьою особою. Зважаючи, що заборгованість за Договором позики в розмірі 11 516 891,48 грн. не погашена, та у відповідності до п.п. 1.1., 1.3., 4.1. та 4.3. Договору застави, позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив письмового погодити передачу відповідачем на користь позивача право вимоги до третьої особи згідно Контрактів в межах суми виручки та інших платежів. У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання щодо повернення позики, забезпеченої заставою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву до матеріалів справи в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі зазначаючи, що розмір заборгованості третьої особи перед відповідачем по Контракту №1 від 04.02.2013р. та Контракту №2 від 10.01.2013р. станом на 19.09.2015р. становить 740 193,14 доларів США і тому відповідач вважає, що спочатку третя особа повинна виконати свої зобов'язання перед відповідачем щодо оплати заборгованості за Контрактами.

Третьою особою до матеріалів справи надано пояснення, в яких зазначено, що згідно даних бухгалтерії та фінансового управління третьої особи у відповідача відсутня кредиторська заборгованість перед третьою особою по Контрактам.

Ухвалою від 02.11.2015р. позовна заява прийнята до розгляду, їй присвоєно №910/28005/15 та розгляд справи призначено на 01.12.2015р., окрім того, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відкрите акціонерне товариство «Мінський тракторний завод».

В судовому засіданні 20.10.2015р. в справі було оголошено відкладення слухання справи до 03.11.2015р., у зв'язку з неявкою представника відповідача.

В судовому засіданні 01.12.2015р. розгляд справи було відкладено до 10.12.2015р.

В судове засідання 10.12.2015р. представник від третьої особи не з'явився, до суду надіслав клопотання про можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника.

Судом також враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 10 грудня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2013 року між позивачем, що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Пі» не диверсифікованого виду закритого типу (позикодавець за Договором позики) та відповідачем (позичальник за Договором позики) було укладено Договір позики №ППІ-11 (надалі - Договір позики), згідно п. 1.1. якого позивач передає відповідачу грошові кошти - позику, у розмірі та порядку, встановленому цим Договором позики, а відповідач зобов'язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановленими цим Договором позики.

Процентна ставка: 41% річних. (п. 1.4. Договору позики).

Виконання зобов'язань відповідача за даним Договором позики по поверненню позики, сплати нарахованих процентів за користування позикою, комісій, можливих штрафних санкцій, пені, а також інших виплат за цим Договором, забезпечується заставою згідно Договору застави №ППІ-12 від 20.03.2013р. Сума застави зазначається в Договорі застави та письмовому повідомленні, належним чином засвідченому з боку відповідача та позивача, яке є невід'ємною частиною цього Договору. (п. 1.6. Договору позики).

Сума позики за даним Договором становить 9 000 000,00 грн. (п. 2.1. Договору позики).

За цим Договором позики відповідач зобов'язаний щомісяця сплачувати проценти в розмірі, встановленому в п. 1.4. цього Договору, від фактично отриманої та неповерненої суми позики (з урахуванням п. 2.3. Договору позики) на день нарахування процентів. (п. 2.2. Договору).

Пунктом 4.1. Договору позики встановлено, що відповідач зобов'язується повернути позику (транш) та проценти за користування позикою у термін зазначений в заяві, але не пізніше 2 робочих днів з моменту отримання оплати по Контракту від 04.02.2013, укладеного між відповідачем та Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод», м. Мінськ, Республіка Білорусь, яка є забезпеченням виконання відповідачем грошових вимог позивача за цим Договором позики на підставі Договору застави.

Додатковою угодою від 04.04.2013р. до Договору позики сторони виклали п. 1.6. Договору позики в наступній редакції: «Виконання зобов'язань відповідача за даним Договором позики по поверненню позики, сплати нарахованих процентів за користування позикою, комісій, можливих штрафних санкцій, пені, а також інших виплат за цим Договором, забезпечується заставою згідно Договору застави цінних паперів №ППІ-12 від 20.03.2013р., Договору застави №ППІ-13 від 04.04.2013р. та Договору застави цінних паперів №ППІ-15 від 04.04.2013р. Сума застави зазначається в Договорі застави та письмовому повідомленні, належним чином засвідченому з боку відповідача та позивача, яке є невід'ємною частиною цього Договору.

02.04.2013р. між позивачем (заставодержатель за Договором застави) та відповідачем (заставодавець з Договором застави) укладено Договір застави №ППІ-13 (надалі - Договір застави), відповідно до п. 1.1. якого предметом застави (заставою) за цим договором є грошові кошти у сукупності прав вимоги на виконання грошового зобов'язання та майнові права на грошові кошти (суми виручки та інші грошові вимоги), що знаходяться на рахунку відповідача або надійдуть на рахунок відповідача, зазначений в п. 7 цього Договору, на підставі Контракту від 04.02.2013р., укладеного між відповідачем та Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод», м. Мінськ, Республіка Білорусь (покупець).

Застава забезпечує виконання відповідачем вимог позивача за Договором позики та будь-якими додатковими угодами до нього, укладеними між сторонами, за умовами якого відповідач зобов'язаний повернути позивачу надані за Договором позики кошти та сплачувати проценти за користування позикою, неустойку (пеню) та збитки у разі їх виникнення. (п. 1.3. Договору застави).

Додатковою угодою №9 від 15.07.2013р. до Договору застави, сторони погодились п. 1.1. Договору застави викласти в наступній редакції: «Предметом застави (заставою) за цим договором є грошові кошти у сукупності прав вимоги на виконання грошового зобов'язання та майнові права на грошові кошти (суми виручки та інші грошові вимоги), що знаходяться на рахунку відповідача або надійдуть на рахунок відповідача, зазначений в п. 7 цього Договору, на підставі Контракту від 04.02.2013р., Контракту №1 від 04.022013р. та Контракту №2 від 10.01.2013р., укладених між відповідачем та Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод», м. Мінськ, Республіка Білорусь (покупець).».

Додатковою угодою №39 від 04.12.2014р. до Договору застави сторони встановили, що зобов'язанням, виконання якого забезпечує предмет застави, визначений в п. 2 цієї Угоди, є позика (транш) в розмірі 9 472 532,79 грн. Пунктом 2 Додаткової угоди №39 від 04.12.2014р. до Договору застави встановлено описи предмету застави.

Як вбачається з Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна до вказаного реєстру внесено обтяження за Договором застави.

В матеріалах справи також міститься Контракт №1 від 10.01.2013р. та Контракт №2 від 12.03.2013р., укладені між Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод» (покупець за Контрактами) та відповідачем (продавець за Контрактами).

Відповідно до п. 11.4. Контракту №1 від 10.01.2013р., в редакції Доповнення №1 від 12.03.2013р., та Контракту №2 від 10.01.2013р., в редакції Доповнення №1 від 12.03.2013р., продавець та покупець дійшли до згоди про передачу грошових вимог продавця покупцю по даному Контракту (надалі - грошові вимоги) в заставу позивачу, яке діє від свого імені та за рахунок Пайового венчурного інвестиційного фонду «ПІ» недиверсифікованого виду закритого типу на підставі Договору застави в цілях забезпечення виконання зобов'язання продавця по Договору застави.

Додатковою угодою №2 від 19.02.2014р. до Контракту №1 від 04.02.2013р. та Додатковою угодою №3 від 18.02.2014р. до Контракту №2 від 10.01.2013р. сторони здійснили заміну Республіканського унітарного підприємства «Мінський тракторний завод», м. Мінськ, Республіка Білорусь на Відкрите акціонерне товариство «Мінський тракторний завод» (третя особа в справі).

Листами №915-202-318 від 29.07.2013р.та №262 від 31.07.2013р. третя особа та відповідач повідомили позивача про те, що взаємовідносини між відповідачем та третьою особою врегульовані лише Контрактами №1 від 04.02.2013р. та №2 від 10.01.2013р.

Надалі Рішенням Господарського суду Вінницької області №902/1640/14 від 23.06.2015р. встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за Договором позики №ППІ-11 від 20.03.2013р. становить 11 516 891,48 грн., з яких: 7 289 057,79 грн. - неповернута позика, 4 227 833,69 грн. - несплачені проценти (плата за користування позиковими коштами) нараховані за період з 16.10.2013р. по 30.11.2014р.

Так, вказаним рішенням встановлено існування боргу відповідача перед позивачем за Договором позики №ППІ-11 від 20.03.2013р. та задоволено позовні вимоги в справі №902/1640/14 про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 11 516 891,48 грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання щодо повернення позики, що встановлено Рішенням Господарського суду Вінницької області №902/1640/14 від 23.06.2015р., яка забезпечена заставою позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи із змісту правовідносин сторін, які ґрунтуються на договорі, вони є відносинами з позики, а тому їх права і обов'язки визначаються, зокрема, положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Окрім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з рішення Господарського суду Вінницької області №902/1640/14 від 23.06.2015р. факт наявності боргу відповідача перед позивачем за Договором позики встановлений та доказуванню не підлягає, оскільки вказане рішення набрало законної сили з 11.07.2015р та в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Також, як зазначає позивач, що не заперечено відповідачем, станом на час розгляду даної справи, суму боргу за Договором позики, встановлену рішенням Господарського суду Вінницької області №902/1640/14 від 23.06.2015р., відповідачем позивачу перераховано не було.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частинами ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 573 Цивільного кодексу України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. (ст. 576 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 590 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави. (ст. 23 Закону України «Про заставу»).

Враховуючи наявність встановленого судом факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань за Договором позики, внаслідок чого у останнього утворилась сума заборгованості за позикою та процентам, яка на день розгляду справи не погашена, позивач набув права задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, у відповідності до положень ст. 20 та ст. 23 Закону України «Про заставу».

За таких обставин, з огляду на положення наведених норм, враховуючи невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань по сплаті заборгованості за Договором позики, забезпеченої за Договором застави, а також набуття позивачем права вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених в справі позовних вимог.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/28005/15 підлягають задоволенню та визнанню за позивачем, що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Пі» недиверсифікованого виду закритого типу право грошової вимоги до Відкритого акціонерного товариства «Мінський тракторний завод» в межах суми виручки та інших платежів по Контракту №1 від 04.02.2013р. та Контракту №2 від 10.01.2013р., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопластгума» (надалі також - відповідач) і Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод».

Судовий збір позивача в розмірі 1 218,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати за Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Національний резерв» (, адреса: 04210, м. Київ, проспект Героїв Сталінграду, 12-Л), що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Пі» недиверсифікованого виду закритого типу (код ЄДРІСІ 2331398) право грошової вимоги до Відкритого акціонерного товариства «Мінський тракторний завод» (220668, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Долгобродська, 29, кімната 201) в межах суми виручки та інших платежів по Контракту №1 від 04.02.2013р. та Контракту №2 від 10.01.2013р., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопластгума» (, адреса: 04210, м. Київ, проспект Героїв Сталінграда, 12-Л) і Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод» (яке змінило своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Мінський тракторний завод») (220668, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Долгобродська, 29, кімната 201).

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Трест Київміськбуд-1» (, адреса: 04205, м. Київ, вулиця Маршала Тимошенко, 29-Б) на користь Приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Національний резерв» (, адреса: 04210, м. Київ, проспект Героїв Сталінграду, 12-Л) суму судового збору в розмірі 1 218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.12.2015р.

Суддя С.М. Морозов