ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2015 р. Справа № 922/4070/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

Заступник Генерального прокурора - не з'явився.

Військовий прокурор:

ОСОБА_1 посвідчення №036334 від 17.11.2015 р.

1-го позивача:

ОСОБА_2 за довіреністю №Д-1260/2015 від 09.06.2015 р.

2-го позивача:

ОСОБА_3 за довіреністю №04-16 від 30.07.2015 р.

1-го відповідача:

ОСОБА_4 за довіреністю б/н від 01.07.2015 р.

2-го відповідача:

ОСОБА_5 за довіреністю №5207,5208 від 15.12.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Еко-Комуненерго" на рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2015 р. у справі № 922/4070/15

за позовом Заступника Генерального прокурора України м. Київ - Головний військовий прокурор, м. Київ; в інтересах держави в особі позивача-1: Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ; позивача-2: Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків;
до 1: товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Комуненерго", м. Харків; 2: публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ;
про визнання права власності та витребування майна

ВСТАНОВИЛА:

14.07.2015р. заступник Генерального прокурора України Головний військовий прокурор, в інтересах держави в особі позивача-1 ДК Укроборонпром та позивача-2 ДП Завод імені ОСОБА_6 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача-1 ТОВ Еко-Комуненерго та до відповідача-2 ПАТ "Укрсоцбанк" про визнання за державою Україна в особі ДП Завод імені ОСОБА_6 права власності на нежитлову будівлю Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, та витребування цього майна з чужого незаконного володіння, зобовязавши ТОВ Еко-Комуненерго передати обєкт нерухомості ДП Завод імені ОСОБА_6.

В обґрунтування позову прокурор вказує на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 12.03.2015р. у справі №910/25071/14 та рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015 р. у справі № 5023/7457/11 визнані недійсними іпотечний договір від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492, укладений між АКБСР "Укрсоцбанк" та ДП "Завод імені ОСОБА_6", та іпотечний договір від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 укладений між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" та АКБСР "Укрсоцбанк", додатковий договір від 31.05.2006р. №1, додатковий договір від 27.12.2006р. №2 та додатковий договір від 17.07.2008р. №3. За цими договорами ДП "Завод ім. В.О. Малишева" було передано в іпотеку АКБСР Укрсоцбанк нежитлову будівлю Р/1-7, загальною площею 17.323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126. Згодом на підставі вказаних догорів іпотеки між ПАТ Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго було укладено договір купівлі-продажу від 22.09.2008р., згідно якого останнє набуло право власності на спірну будівлю.

Прокурор, посилаючись на названі вище судові рішення, вказує, що іпотечні договори від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492 та від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 були визнані недійсними у звязку з тим, що їх зміст суперечить інтересам держави та порушує встановлений режим права власності на обєкти, що входять до оборонного комплексу та не підлягають відчуженню.

У позовній заяві прокурором зазначається, що відповідно до Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна та Про іпотеку, судами були встановлено відсутність законних підстав відчуження спірного державного майна, у тому числі шляхом укладання договорів іпотеки. Зазначені порушення Законів прямо суперечать інтересам держави, оскільки порушують встановлений режим права власності на обєкти, що входять до оборонно-промислового комплексу та не підлягають відчуженню.

В якості правових підстав позову прокурор посилається на норми ст. ст. 16, 326, 328, 387, 388, 392 ЦК України. Зокрема, прокурор посилається на статтю 388 ЦК України, згідно якої на його думку спірне майно підлягає витребуванню в т.ч. і від добросовісного набувача, яким є ТОВ Еко-Комуненерго, з огляду на те, що воно вибуло з володіння держави поза волею державних органів з управління майном та поза волею самого державного підприємства у володінні та користуванні якого майно знаходилось.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.09.2015 року по справі № 922/4070/15 позов задоволено повністю.

Визнано за державою Україна в особі Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) право власності на нежитлову будівлю літ. "Р/1-7", загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Витребувано нежитлову будівлю літ. "Р/1-7", загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, від Товариства з обмеженою відповідальністю Еко-Комуненерго (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ), зобовязавши останнє передати обєкт нерухомості державному підприємству Завод імені ОСОБА_6 (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Стягнуто з Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 913,50 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а також визначений розподіл судових витрат.

ПАТ "Укрсоцбанк" не погодилось з зазначеним рішенням, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в своїй апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо незаконності угод, укладених між АКБ СР «Укрсоцбанк» та Державним підприємством "Завод ім. В.О. Малишева", а саме іпотечного договору від 19.09.2006 року № 805/13/26/6-1492 та іпотечного договору від 22.03.2006 року № 805/13/26/6-408, зазначає про невірну оцінку цих правочинів у судових рішеннях про визнання названих іпотечних договорів та додаткових договорів до них недійсними, а саме не погоджується із висновками, викладеними у рішенні господарського суду м. Києва від 12.03.2015 р. у справі № 910/25071/14 та рішенні господарського суду Харківської області від 26.03.2015 року у справі № 5023/7457/11.

Також 2-й відповідач зазначає, що висновки суду щодо вирішення спору в частині позовних вимог про витребування майна з володіння 1-го відповідача суперечать один одному, оскільки суд першої інстанції стверджує, що ТОВ «Еко-Комуненерго» вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочності продавця на відчуження майна, при укладенні договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року діяв добросовісно, розумно та із додержанням вимог чинного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини, уклав договір купівлі-продажу із додержанням усіх вимог, встановлених чинним законодавством для такого роду договорів та є добросовісним набувачем. З іншої сторони, суд першої інстанції, посилаючись на норми ст. 388 ЦК України, стверджує, що в даному разі власник Держава Україна в особі позивачів має право вимагати від 1-го відповідача повернення спірного майна.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 р. апеляційну скаргу ПАТ "Укрсоцбанк" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 28.10.2015 р. на 10:00 год.

ТОВ "Еко-Комуненерго" також не погодилось з зазначеним рішенням місцевого господарського суду і звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Так, в своїй апеляційній скарзі 1-й відповідач зазначає, що судом першої інстанції не вірно застосовано положення матеріального права, а саме ст. 388 ЦК України. Крім того, як і 2-й відповідач, зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення спору в частині позовних вимог про витребування майна з володіння 1-го відповідача суперечать один одному, оскільки суд першої інстанції стверджує, ТОВ «Еко-Комуненерго» вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна, при укладенні договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року діяв добросовісно, розумно та із додержанням вимог чинного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини, уклав договір купівлі-продажу із додержанням усіх вимог, встановлених чинним законодавством для такого роду договорів та є добросовісним набувачем . З іншої сторони суд першої інстанції, посилаючись на норми ст. 388 ЦК України, стверджує, що в даному разі власник держава Україна в особі позивачів, має право вимагати від 1-го відповідача повернення спірного майна. Крім того, даний заявник зазначає, що не відповідає дійсності твердження суду, що оскільки по судовій справі № 21/235-07 від 18.07.2007 р. на виконання судового рішення по якій було укладено договір купівлі-продажу спірного майна, не було видано судовий наказ та не було відкрито виконавче провадження, то дія частини 2 статті 388 ЦК України до даних правовідносин не застосовується. Також, 1-й відповідач зазначає, що судом першої інстанції помилково не було застосовано практику Європейського суду з прав людини до вказаних правовідносин, чим порушено приписи, як статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 28.10.2015 р. Обєднано вищезазначені апеляційні скарги в одне апеляційне провадження.

ТОВ «Еко-Комуненерго» надано клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення повязаної з нею справи № 910/26911/15, що знаходиться в провадженні господарського суду м. Києва, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.

Розглянувши заявлене 1-м відповідачем клопотання, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини 1 статті 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом названої норми, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

При цьому, пов'язаність даної справи полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Розглянувши клопотання 1-го відповідача, колегія суддів не вбачає будь-яких перешкод, а тим більше неможливості у самостійному встановленні суттєвих для даного спору обставин.

Крім того, враховуючи характер позовних вимог у справі № 910/26911/15 (визнання правочину недійсним), колегія суддів, опираючись на приписи ст. 204 ЦК України, вважає, що до набуття чинності судовим рішенням по зазначеній справі відсутні будь-які підстави ставити оскаржений правочин під сумнів.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання 1-го відповідача про зупинення провадження у справі N 922/4070/15 і вважає за необхідне розглянути справу по суті.

2-й позивач 27.10.2015 р. надав за вх. № 14666 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційних скарг заперечує, просить їх залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

1-й позивач 28.10.2015 р. також надав за вх. № 14706 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційних скарг заперечує, просить їх залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судовому засіданні 28.10.2015 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 16.11.2015 р.

ТОВ «Еко-Комуненерго» 12.11.2015 р. за вх. № 15329 надані додаткові пояснення в обґрунтування своїх вимог.

ДК «Укроборонпром» 16.11.2015 р. за вх. № 15429 надані пояснення в обґрунтування своєї позиції по справі.

16.11.2015 р. за вх. № 15440 ПАТ «Укрсоцбанк» також надані пояснення в обґрунтування своїх вимог.

ДП "Завод ім. В. О. Малишева" 16.11.2015 р. за вх. № 15443 надані пояснення.

Прокурором 16.11.2015 р. за вх. № 15445 надані письмові пояснення.

В судовому засіданні 16.11.2015 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 25.11.2015 р.

25.11.2015 р. за вх. № НОМЕР_1 «Укроборонпром» надані пояснення.

25.11.2015 р. за вх. № НОМЕР_2 "Завод ім. В. О. Малишева" надані пояснення.

25.11.2015 р. військовий прокурор звернувся з клопотання про витребування доказів, а саме просив витребувати з Комінтернівського відділу поліції ГУНП України в Харківській області матеріали кримінальної справи № 1946 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, порушеної за фактом розтрати службовими особами ДП "Завод ім. В.О. Малишева" державного майна в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем.

Представники відповідачів заперечували проти заявленого клопотання військового прокурора з посиланням на положення ст. 101 ГПК України, оскільки, на їх думку, дані докази не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Розглянувши клопотання, колегія суддів зазначила, що як свідчать матеріали справи, а саме копія листа прокуратури Харківської області від 15.05.2014 р. № 04/4-71-14, залученого у якості додатку до відзиву на позовну заяву ТОВ "Еко-Комуненерго", факт існування кримінальної справи № 1946 та факт її закриття були предметом дослідження судом першої інстанції, оскільки в даному листі йдеться про те, що 13.07.2009 р. порушено кримінальну справу № НОМЕР_3 УСБУ в Харківській області за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Крім того, зазначено про те, що дана кримінальна справа закрита на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.

ОСОБА_7 закриття кримінальної справи було одним з фактів, на який посилався представник відповідача ТОВ "Еко-Комуненерго", колегія суддів вважала за доцільне оглянути матеріали кримінальної справи з метою встановлення суттєвих для справи обставин (обставин відчуження спірного майна, підстав закриття кримінальної справи, тощо), тому ухвалою колегії, зважаючи на те, що норми ст.38 ГПК України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, дійшла висновку про необхідність задоволення зазначеного клопотання.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 07.12.2015 р., матеріали кримінальної справи № 1946 витребувані для огляду

В подальшому вимоги ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. щодо надання витребуваних матеріалів кримінальної справи № 1946 з Комінтернівського відділу поліції ГУНП України в Харківській області для огляду сторонами виконані не були, тому, відповідно до приписів ст. 75 ГПК України колегія суддів розглянула справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

22.03.2005р. між АКБ СР Укрсоцбанк та ДП Завод імені ОСОБА_6 був укладений договір кредиту №805/6/18/6-031. На забезпечення виконання зобовязань ДП Завод імені ОСОБА_6 перед АКБ СР Укрсоцбанк за вказаним договором кредиту, були укладені іпотечні договори від 30.01.2006р. №805/13/26/6-130, від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408, від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492, від 27.12.2006р. №805/13/26/6-2050.

Предметом зазначених іпотечних договорів була передача ДП Завод імені ОСОБА_6 в іпотеку в забезпечення зобовязань перед АКБСР Укрсоцбанк по укладеним кредитним договорам прав на нерухоме майно, в т.ч. нежитлову будівлю літ. Р/1-7 загальною площею 17.323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126.

Укладання договорів відбулося під час дії Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», ст.ст. 1,2 якого був встановлений мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна, в тому числі майна ДП «Завод ім. Малишева».

Порушення приписів даного закону стало підставою для визнання перерахованих вище договорів іпотеки недійсними, про що свідчать чинні на день вирішення спору судові рішення: рішення господарського суду м. Києва від 12.03.2015р. у справі №910/25071/14; рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2015р. у справі №5023/7457/11 (н.р. 60/318-10).

Укладення іпотечних договорів було здійснено на підставі погодження, отриманого ДП «Завод ім. Малишева» в Міністерстві промислової політики України, яке на час укладення договору іпотеки виступало органом управління ДП «Завод ім. Малишева». Погодження надавалося неодноразово і викладено:

1). в листі Мінпромполітики №10/3-2-359 від 22.03.2006 р. (а.с. 220 т.3), відповідно до змісту якого Міністерством промислової політики надано дозвіл на передання в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» нерухомого майна, в тому числі нежитлової будівлі Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126;

2). в листі Мінпромполітики №10/3-2-1351 від 12.09.2006 р. (а.с. 134 т.2), відповідно до змісту якого Міністерством промислової політики надано дозвіл на отримання заводом кредиту в ПАТ Укрсоцбанк» та передачу спірної нежитлової будівлі заводу в іпотеку банку.

Позивачами в ході вирішення спору не заперечувався факт існування зазначених вище листів Мінпромполітики, їх зміст та легальність.

18.07.2007р. рішенням господарського суду Харківської області у справі №21/235-07 (т. ІІ а.с.103-110) у звязку з невиконанням ДП Завод імені ОСОБА_6 своїх кредитних зобовязань перед банком за названим договором кредиту в порядку ст. 38 ЗУ Про іпотеку було звернено стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю літ. Р/1-7 загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126. Підставою ухвалення вказаного рішення крім іншого, стали іпотечні договори від 30.01.2006р. №805/13/26/6-130, від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408, від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492, від 27.12.2006р. №805/13/26/6-2050.

Зазначене судове рішення на день вирішення даного спору є чинним.

22.09.2008р. на виконання вищезазначеного рішення суду між АКБ СР Укрсоцбанк в особі рощшощХарківської обласної філії АКБСР Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 4020, та зареєстрований у встановленому чинним та той час законодавством порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 29.09.2008р., №20392003, а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Реєстраційною службою ХМУЮ Харківської області №21044150 (т. І а.с. 85-88, т. ІІ а.с. 143, 144, відповідно).

Оплата за вказане майно була здійсненна відповідачем-1 ТОВ Еко-Комуненерго на користь позивача-2 ДП Завод імені ОСОБА_6 платіжними дорученнями доручення від 23.09.2008р. №3 на суму 27 925 000,00 грн. та від 23.09.2008 р. №7 на суму 2 075 000,00 грн., (т. І а.с. 104, 105).

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.03.2015р. у справі №910/25071/14 визнано недійсними іпотечний договір від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492, укладений між АКБСР "Укрсоцбанк" та ДП "Завод імені ОСОБА_6".

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015р. у справі №5023/7457/11 (н.р. 60/318-10), визнано недійсним іпотечний договір від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 укладений між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" та АКБСР "Укрсоцбанк", додатковий договір від 31.05.2006р. № 1, додатковий договір від 27.12.2006р. №2 та додатковий договір від 17.07.2008р. №3.

Судові рішення щодо визнання договорів іпотек недійсними є чинними на день вирішення даного спору.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для подання віндикаційного позову.

Звертаючись до господарського суду Харківської області з позовною вимогою про визнання за державою Україна в особі ДП Завод імені ОСОБА_6 права власності на нежитлову будівлю Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, та проведення віндикації цього майна від ТОВ Еко-Комуненерго, позивачі послалися на положення п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України і саме приписи даної норми були покладені місцевим господарським судом в обґрунтування оскарженого рішення.

В ході судового розгляду представники позивачів неодноразово наполягали на застосуванні до спірних правовідносин саме п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, про що свідчить зміст позовної заяви та наступних письмових пояснень: відзиву на апеляційні скарги ДК «Укроборонпром» від 27.10.2015 р. (а.с. 157 т.3, абз. 2 та а.с. 158 т.3 абз. 3, а також п.5 зазначеного відзиву, а.с. 160 т.3); додаткових письмових пояснень ДК «Укроборонпром» від 16.11.2015 р. (а.с. 200 т.2, п.2 зазначених пояснень), письмових пояснень Державного підприємства «Завод ім. Малишева» (а.с. 233 т.3, абз. 2) ті ряду інших звернень позивачів до суду.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, виходячи з гіпотези норми п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, обовязковими умовами її застосування є:

- звернення вимоги до добросовісного набувача;

- наявність юридичного факту вибуття майна з володіння власника або особи, який він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Добросовісність набувача ТОВ Еко-Комуненерго по-перше, випливає з встановленої в цивільному праві України презумпції добросовісності набувача (ч. 5 ст. 12, ч.2 ст. 328 ЦК України) і не потребує жодного доведення, по-друге добросовісність набувача, ТОВ Еко-Комуненерго не заперечувалася представниками позивача, які неодноразово, в тому числі у своїх письмових поясненнях, зазначали про те, що обставини укладання та виконання правочину придбання спірного майна набувачем (ТОВ Еко-Комуненерго) свідчать про безспірну добросовісність даного субєкта цивільного обороту.

За таких умов головним предметом доказування, який визначає вирішення даного спору, є вибуття майна з володіння власника або особи, який він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Досліджуючи волю субєктів, які приймали участь у відчуженні майна державного підприємства, колегія суддів встановила таке.

ОСОБА_7 відчужено майно, яке належить державі, до спірних правовідносин застосовується норма ст. 170 ЦК України, якою встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На час здійснення правочину відчуження державного майна (укладання договору іпотеки), спірний обєкт нерухомості перебував у державній власності і знаходився у ДП «Завод им. Малишева» на праві повного господарського відання (ст. 136 ГК України).

Відповідно до положень ч.1-2 ст. 136 ГК України право повного господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

На час укладання угоди відчуження спірного майна (договору іпотеки) органом, уповноваженим державою на управління промисловою політикою держави, було Міністерство промислової політики України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 14 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що є об'єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацією на праві господарського відання. Передача в іпотеку цього майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація.

Таким чином, особою, яка здійснювала розпорядження спірним майном, було державне підприємство «Завод ім. Малишева», яке, з урахуванням приписів ст. 136 ГК України та ст. 14 Закону України «Про іпотеку», здійснювало розпорядчі дії щодо державного майна (укладення договорів іпотеки) за узгодженням із Міністерством промислової політики України.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Дана норма означає, що воля юридичної особи, в тому числі державної установи, повинна встановлюватися виключно через дії керівних органів та посадових осіб цієї особи або установи.

В аспекті встановлення наявності волі власника на відчуження майна, колегія суддів зазначає, що відповідно до юридичної конструкції п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, віндикація неможлива навіть в разі, якщо майно вибуло поза волею власника (уповноваженого органу), але відповідно до волі особи, якій власник передав майно у володіння. Про це свідчить зміст застосованого законодавцем нормативного визначення: «вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом».

Таким чином, юридичний факт свідомого та легального укладання договору іпотеки з боку ДП «Завод ім. Малишева» вже є юридичною підставою для здійснення судом висновку про неможливість віндикації майна.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що спірні правовідносини у даному спорі характеризуються єдністю волі обох осіб як власника, від імені якого діяло Міністерство промислової політики України, так і особи, яка володіла майном (ДП «Завод им. Малишева»), спрямованої на відчуження спірного обєкту нерухомості.

Так, обидва зазначені субєкти виразили свою волю на відчуження майна через офіційні та відкриті дії: шляхом оформлення зазначених вище листів-погоджень (Мінпромполітики) та шляхом підписання договору іпотеки, додатків до нього і виконання усіх необхідних для виконання договору дій (ДП «Завод ім. Малишева).

Колегія суддів відзначає, що воля Мінпромполітики та ДП «Завод ім. Малишева», спрямована на відчуження майна, носила виключно легальний характер і за формальними ознаками не суперечила інтересам держави всі дії (погодження, підписання, виконання договорів) здійснювалися відкрито, письмово і жодна з посадових осіб Мінпромполітики або ДП «Завод ім. Малишева» на день вирішення даного спору, тобто на протязі 9 років, не була притягнена до жодного виду юридичної відповідальності - кримінальної, дисциплінарної, адміністративної, тощо.

В ході юридичного аналізу спірних правовідносин представники позивачів і прокурор заперечували проти наявності волі Міністерства та державного підприємства на відчуження спірного майна, посилаючись на те, що на час відчуження діяла законодавча заборона такого відчуження, встановлена Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що існування зазначеної заборони не скасовує того факту, що відчуження майна відбулося за волею власника та особи, якій майно передано у володіння. Наявність волі уповноважених субєктів на відчуження майна, її належна вербалізація шляхом складення погоджень та підписання договорів іпотеки доведена сукупністю доказів у даній справі і не спростована позивачами.

Порушення посадовими особами Мінпромполітики та ДП «Завод ім. Малишева» законодавчих обмежень відчуження майна, на думку колегії суддів, може бути юридичною підставою для стягнення із зазначених осіб збитків, спричинених їх діями, але не свідчить, що дії по відчуження майна відбулися поза волею власника або володільця майна.

Також представники позивача та прокурор зазначали, що договір іпотеки не можна розглядати як договір відчуження майна, а отже, і погодження та укладання даного договору не свідчать про волю сторін, спрямовану на відчуження майна.

В цій частині колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Зазначений закон передбачає різні способи звернення стягнення на предмет іпотеки, однак всі передбачені законом способі передбачають втрату іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки, що відносить даний договір до категорії договорів відчуження майна.

В аспекті усвідомлення субєктом правових наслідків угод, які він укладає щодо власного майна, колегія суддів зазначає, що власність загалом зобовязує (ч. 4 ст. 319 ЦК), а тому, крім обовязку не порушувати закон, власник повинен усвідомлювати свій статус, зважати на особливості свого майна, ризики самовпевнено-безвідповідального ставлення до його фактичної та/або юридичної долі, використовувати правомочності власника добросовісно та розумно. Тобто власник повинен свідомо і добровільно бажати або усвідомлено допускати, що його вольові дії призведуть до настання конкретного правового наслідку - вибуття майна з його володіння. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК витребування власником майна від добросовісного набувача можливе тільки в тому випадку, якщо буде встановлено, що власник не мав свідомо поставленої мети передати своє майно у власність (володіння) іншій особі чи невизначеному колу осіб, не вживав будь-яких дій чи заходів із цією метою, утратив майно внаслідок учинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником чи особою, якій він передав майно у володіння.

В цьому аспекті колегія суддів підкреслює, що обставини даного спору не тільки не свідчать про вибуття майна всупереч волі власника, а навпаки, доводять, що власник та субєкт, який володів майном на праві повного господарського відання, свідомо, відкрито і узгоджено уклали договір відчуження (іпотеки) спірного майна.

За таких умов колегія суддів не може погодитися із твердженнями позивачів та прокурора щодо того, що при виготовленні погоджень та укладанні договору іпотеки посадові особи та органи управління Міністерства та державного підприємства не передбачали можливих наслідків у вигляді відчуження майна.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що правовідносини, що склалися між сторонами спору, не містять юридичних підстав проведення віндикації.

Місцевий господарський суд при винесенні оскарженого рішення, не надав належної юридичної оцінки фактам надання погоджень на укладання договорів іпотеки з боку Мінпромполітики і легального укладення договору відчуження з боку ДП «Завод ім. Малишева», що, на думку, колегії суддів і призвело до винесення помилкового рішення.

Окрім викладеного, колегія суддів зазначає, що вимоги позивачів та прокурора суперечать базовим приписам Конституції України, закріпленим в ч.5 ст. 124, п.9 ч.1 ст. 129 Конституції України (обовязковість судового рішення).

Так, у позові позивачі посилаються на набуття права власності відповідачем ТОВ Еко-Комуненерго поза волею державних органів управління майном та державного підприємства, яке володіло майном.

Однак, особливістю даного спору є та обставина, що відчуження майна відбулося на підставі договору іпотеки, і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був встановлений судовим рішенням, яке є чинним на день вирішення даного спору.

Як зазначалося вище, договір іпотеки є договором відчуження. Згідно із абзацом 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. ОСОБА_7 України «Про іпотеку» встановлює декілька альтернативних способів звернення стягнення на обєкт іпотеки, в даному випадку заставодержатель використав передбачений ст. 38 даного закону спосіб звернення стягнення шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Так, рішенням від 18.07.2007 року господарський суд Харківської області по справі № 21/235-07 позов АКБ «Укрсоцбанк» до ДП «Завод ім. Малишева» задовольнив частково, стягнув кредитну заборгованість в розмірі 14 043 713,06 грн. та звернув стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення в літ. П/1-7, загального площею 26973,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Україна, м. Харків, вул. Плеханівська 126.

09.06.2010 р. заступник прокурора Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з поданням про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 18.07.2007 у справі № 21/235-07 за нововиявленими обставинами.

Рішенням від 02.07.2010 р. господарський суд Харківської області по справі № 47/170-10 (н.в.о.№21/235-07) задовольнив зазначене подання, скасував рішення господарського суду Харківської області 18.07.2007 р. у справі №21/235-07 скасував та прийняв нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовив.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18 квітня 2011 року по справі № 47/170-10 (н.в.о. № 21/235-07) апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2010 року по справі № 47/170-10 (н.в.о.№21/235-07) скасовано, в задоволені подання заступника прокурора Харківської області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Харківської області від 18.07.2007 р. по справі № 21/235-07 відмовлено. Рішення господарського суду Харківської області від 18.07.2007 року по справі №21/235-07 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 08 червня 2011 року по справі № 47/170-10 касаційну скаргу державного підприємства "Завод імені ОСОБА_6" залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2011 у справі № 47/170-10 залишено без змін.

На підставі зазначеного судового рішення було звернено стягнення в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки - нежитлову будівлю літ. «Р/1-7», загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме. 22.09.2008 р. між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ТОВ «Еко-Комуненерго» було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «Р/1-7», загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 4020, відповідно до якого Відповідач-1 (ТОВ «Еко-Комуненерго») набув у власність вказану нежитлову будівлю, що підтверджується витягом Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за номером 20392003 від 29.09.2008 року за реєстраційним номером 11487092.

Як зазначалося вище, рішення Харківського господарського суду по справі №21/235-07 є чинним на день вирішення даного спору.

Суди України неодноразово надавали оцінку принципу обовязковості судового рішення в контексті відчуження майна внаслідок такого рішення і наступного подання власником віндикаційного позову до набувача.

Так, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 р. у справі № 6-14цс13 закріплена наступна правова позиція: майно можна визнати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тільки у випадку скасування судового рішення, на підставі якого відбувся продаж майна.

В інших випадках конституційний принцип обовязковості судового рішення унеможливлює кваліфікацію відчуження майна на підставі рішення суду як таку, що відбулася поза волею власника чи володільця.

Така правова позиція є узгодженою і одноманітною щодо справ відповідних категорій, повязаних із віндикацією майна, яке було відчужено на підставі судового рішення.

Таким чином, викладене також свідчить про відсутність правових підстав задоволення відикаційної вимоги позивачів.

Крім того, в аспекті існування судового рішення, на підставі якого був здійснений продаж спірного майна, колегія суддів зазначає таке.

Відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначали, що не може бути витребувано майно, яке було продано в порядку виконання судового рішення (ч.2 ст. 388 ЦК України).

Надаючи оцінку запереченням відповідачів щодо неможливості проведення віндикації з підстав, передбачених ч.2 ст. 388 ЦК України, колегія суддів зазначає, що не вважає дане заперечення обґрунтованим, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Згідно приписів ст. 115, 116 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» та на підставі виданого судом наказу, який є виконавчим документом.

ОСОБА_7 наказ про примусове виконання рішення господарського суду Харківської справи у справі № 21/235-07 не видавався, колегія суддів не може погодитися з тим, що до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення ч.2 ст. 388 ЦК України.

Аналогічне тлумачення закону навів ВГСУ у постанові від 09.08.2011 р. у справі №51/383.

Однак, незважаючи на безпідставність даного заперечення відповідачів, віндикаційні вимоги позивачів не можуть бути задоволені з підстав, зазначених вище.

Також, колегія суддів вважає за необхідне надати юридичну оцінку запереченням відповідачів, які ґрунтуються на обовязковості рішень ЄСПЛ про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Дійсно, послідовна судова практика ЄСПЛ у справах про порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (базова справа "Стретч проти Об'єднаного Королівства", а також наступні справи "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "ОСОБА_5 проти Хорватії" та інші) свідчить про те, що зловживання органу управління державним майном не є підставою витребування майна навіть у разі, якщо національне законодавство дозволяє таке витребування.

Зокрема, у пункті 30 рішення ЕСПЛ у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства" зазначено, що вилучення у заявника права володіння, раніше наданого державною установою, є порушенням Конвенції, навіть якщо державна установа не мала повноважень надавати заявнику право володіння майном згідно національного законодавства.

Даний припис ЕСПЛ впроваджений у вітчизняне правозастосування як обовязковий до виконання, в тому числі на підставі Постанови Верховного Суду України від 14.03.2007 р. «Про аспекти розгляду справ про приватизацію державного майна».

Однак, на думку колегії суддів, застосування практики ЕСПЛ та обовязкових приписів Верховного Суду України у даному спорі не є необхідним, оскільки є надлишковим (зайвим) судовим захистом у даній справі.

Так, припис ЕСПЛ про недопущення порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню у судах України в тому випадку, коли стандарти національного законодавства є недостатнім судовим захистом і призводять до порушення зазначеного вище пункту Конвенції.

Однак у даному спорі колегією суддів обєктивно встановлена неможливість віндикації спірного майна в силу приписів національного законодавства, про що докладно зазначено вище.

За таких умов, оскільки висновок про неможливість витребування майна ґрунтується на приписах національного законодавства, відпадає необхідність у субсидіарному застосуванні засобів захисту, обумовлених приписами ЕСПЛ.

Крім того, надаючи оцінку запереченням ПАТ «Укрсоцбанк» щодо законності договорів іпотеки, колегія суддів зазначає, що рішеннями господарського суду м. Києва від 12.03.2015 р. у справі № 910/25071/14 та господарського суду Харківської області від 26.03.2015 року у справі № 5023/7457/11 іпотечний договір від 19.09.2006 року № 805/13/26/6-1492 та іпотечний договір від 22.03.2006 року № 805/13/26/6-408 визнані недійсними.

Зазначені рішення набрали законної сили, що виключає будь-яку ревізію цих рішень у даному судовому спорі, внаслідок чого колегія суддів доходить до висновку, що зазначені заперечення відповідача-2 не ґрунтуються на законі.

Оцінюючи законність вимоги позивачів щодо визнання права власності на спірне майно, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до юридичного обґрунтування даної вимоги, позивачі зазначили про те, що згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсна угода не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що обумовлені її недійсністю, тому, оскільки договори іпотеки визнані судом недійсними, право власності на спірне майно не переходило до набувача.

В цій частині колегія суддів погоджується із тлумаченням закону позивачами, однак зазначає, що приписи ч.1 ст. 216 ЦК України повинні застосовуватися у системному звязку із іншими нормами законодавства, які регламентують цивільний оборот і підстави виникнення права власності на майно у добросовісного набувача майна.

Ці норми передбачають іншу регламентацію правовідносин у окремих, чітко визначених законом випадках.

Так, згідно положень ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Аналогічні приписи містить ст. 652 ЦК України, яка регламентує цивільний оборот за договорами купівлі-продажу.

Відповідно до наведеного у даній постанові юридичного висновку колегії суддів, спірне майно не може бути витребуване у набувача відповідно до приписів ст. 388 ЦК України в силу відсутності юридичних підстав віндикації.

За таких умов до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 330 ЦК України.

ОСОБА_7 гіпотеза та диспозиція норми ст. 330 ЦК України не встановлюють окремого моменту виникнення у добросовісного набувача права власності на майно, яке не може бути у нього витребуване, колегія суддів зазначає, що юридичний факт неможливості витребування, встановлений у даному спорі, унеможливлює визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Інші встановлені колегією суддів обставини спору і наведені сторонами юридичні обґрунтування та заперечення не змінюють встановлених колегією суддів обставин і не впливають на правові висновки колегії суддів у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що твердження відповідачів, викладені ними в апеляційній скарзі, ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції не в повній мірі зясовані та невірно оцінені обставини у справі, а тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню, а у задоволенні позовних вимог позивачів має бути відмовлено.

Керуючись ст. ст. 99, 101,102, п.2 ст. 103, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Укрсоцбанк" на рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2015 р. у справі № 922/4070/15 задовольнити.

Апеляційну скаргу ТОВ "Еко-Комуненерго" на рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2015 р. у справі № 922/4070/15 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2015 р. у справі № 922/4070/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Генеральної прокуратури України (), державного концерну «Укроборонпром» (), державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» () солідарно на користь публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (код 00039019) 80388,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Генеральної прокуратури України (), державного концерну «Укроборонпром» (), державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» () солідарно на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО-КОМУНЕНЕРГО» (код 34754224) 80388,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.