РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015Справа № 910/25493/15

За позовом Державної іпотечної установи

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»

2. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про визнання недійсним зарахування вимог

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Кулак І.О. за довіреністю б/н від 01.06.2015 р.;

Случ О.В. за довіреністю б/н від 16.11.2015 р.

від відповідача-2: Мостепанюк В.І. за довіреністю б/н від 05.10.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна іпотечна установа (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» (далі - відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним зарахування вимог, здійсненого на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015 р., а саме вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р., та вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/016/042014, безвідкличним акредитивом №/IM/12/112013 та безвідкличним акредитивом № LC/IM/14/122013.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказує на те, що 04.09.2014 р. між ним та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014, за умовами якого він, зокрема, набув прав вимоги до ТОВ «Яблуневий дар» за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р. Відповідно до пояснень позивача, 09.02.2015 р. ТОВ «Яблуневий дар» направило ПАТ «Дельта Банк» заяву про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015 р., в якій відповідач-1 вказував на часткове припинення зобов'язань щодо сплати заборгованості за Кредитним договором на суму 6 472 799, 96 Євро та припинення зобов'язань щодо сплати відповідачем-2 відповідачу-1 заборгованості на суму 7 301 318, 00 дол. США на наступними акредитивами: безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/016/042014 на суму 249 890, 48 дол. США, виданий ПАТ «Дельта Банк» на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.); безвідкличним акредитивом № LC/IM/12/112013 на суму 4 999 280, 00 дол. США, виданого ПАТ «Дельта Банк» на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.); безвідкличним акредитивом № LC/IM/14/122013 на суму 10 598 390, 00 дол. США, виданого ПАТ «Дельта Банк» на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.). Наявність права вимоги за вказаними акредитивами відповідачем-1 обґрунтовувалась укладеннями між ним та компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.) Договору відступлення права вимоги № АА4 від 05.02.2015 р. та Договору відступлення права вимоги № АА5 від 05.02.2015 р. Оскільки вказаних договорів відступлення права вимоги № АА4 від 05.02.2015 р. та № АА5 від 05.02.2015 р. відповідач-1 не надавав ПАТ «Дельта Банк», то на думку позивача це свідчить, що в дійсності відповідач-1 не набув прав за акредитивами. Враховуючи зазначене, позивач просить суд визнати недійсним зарахування зустрічних вимог за вказаною заявою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25493/15, її розгляд призначено на 27.10.2015 р.

13.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та заяву від 09.10.2015 р. № 6897/15 про зміну предмета позову, яка фактично за своїм змістом є заявою про виправлення технічної описки у прохальній частині позовної заяви.

Відповідно до означеної заяви позивач просить суд визнати недійсним зарахування вимог, здійснене на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015 р., а саме вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р., та вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/016/042014, безвідкличним акредитивом № LC/IM/12/112013 та безвідкличним акредитивом № LC/IM/14/122013.

23.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, за змістом якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання 27.10.2015 р. не з'явився, проте через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи, та додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, яка фактично за своїм змістом є заявою про виправлення технічної описки у прохальній частині позовної заяви, у зв'язку з чим справа розглядається в її редакції.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 27.10.2015 р. підтримав подане через відділ діловодства господарського суду міста Києва клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідача-2 в судовому засіданні 27.10.2015 р. не заперечили проти задоволення клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. розгляд справи було відкладено на 10.11.2015 р.

10.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Від відповідача-2 10.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи, клопотання про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами звукозапису та про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Від відповідача-1 10.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, вказуючи на відсутність правових підстав для його задоволення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.11.2015 р. розгляд справи було відкладено на 23.11.2015 р.

23.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 23.11.2015 р. від представників відповідачів надійшло клопотання про продовження вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2015 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 08.12.2015 р.

24.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

04.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

07.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю забезпечити явку свого повноважного представника через зайнятість в розгляді інших судових справ.

Представник позивача в судове засідання 08.12.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, суд вирішив відмовити в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Так, слід зазначити про те, що як на тому наголошено в п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Також, у судовому засіданні 08.12.2015 р. судом було розглянуто та відхилено як безпідставне клопотання відповідача-2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Так, як на тому наголошено в п. 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін (стаття 27 ГПК). Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини

Слід зазначити, що метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини.

Допущення або притягнення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому. (п. 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

В даному випадку, на переконання суду, відповідачем-2 належним чином не мотивовано, яким чином прийняте у даній справі рішення суду може вплинути на права та обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. від представника відповідача-1 надійшли письмові пояснення, в яких він звертає увагу на те, що відповідач-2 не звертався до нього з вимогою надати докази переходу прав, як це передбачено ст. 517 ЦК України, проте як вказаною нормою не встановлюється обов'язку разом з повідомленням про заміну кредитора надавати такі докази, що відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України в постанові від 18.02.2015 р. у справі № 921/523/13-г/1. Також, відповідач-1 звертає увагу на те, що він правомірно здійснив зарахування зустрічних вимог, виражених в різних валютах за курсом, визначеним на дату подання відповідної заяви відповідачу-2.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.07.2012 р. між відповідачем-2 (банк) та відповідачем-1 (позичальник) було укладено Договір мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 (далі - Кредитний договір).

Згідно п.п. 1.1.1, 1.1.2.1.1. Кредитного договору було визначено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами на умовах, визначених у цьому Договорі, в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 25 000 000,00 євро зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 30 червня 2013 року.

Додатковим договором № 3 від 11.09.2012 р. до Кредитного договору, сторони збільшили максимальний ліміт заборгованості до 34 500 000,00 євро, а Додатковим договором № 10 від 27.06.2013 р. до Кредитного договору, сторони зменшили максимальний ліміт заборгованості до 19 672 500,55 євро з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 15 серпня 2014 року.

У Додатковому договорі № 19 від 31.07.2014 р. до Кредитного договору, сторони змінили кінцевий термін погашення заборгованості за Кредитом, відповідно до якого таке погашення має відбутися не пізніше 29 серпня 2014 року включно.

27.02.2013 р. між позивачем (заставодержатель) та відповідачем-2 (заставодавець) було укладено Договір банківського рахунку №26/995-070.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-2 перед позивачем за Договором банківського рахунку було укладено Договір застави майнових прав № Д-2/2014 від 04.09.2014 р.

04.09.2014 р. між позивачем та відповідачем-2 було укладено Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-2.1/2014, згідно з пунктом 1.2 якого було визначено, що первісний кредитор (відповідач-2) відступає, а новий кредитор (позивач) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до вказаного Договору первісний кредитор відступив, а новий Кредитор набув права вимоги, зокрема, за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р.

Пунктом 2.2 Договору відступлення права вимоги було встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1. Договору, п. 1.2. набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Так, постановою Національного Банку України № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» від 02.03.2015 р., ПАТ «Дельта Банк» з 03.03.2015 р. віднесено до категорії неплатоспроможних.

Отже, з 02.03.2015 р. позивач набув прав вимоги до ТОВ «Яблуневий дар» за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до вказаного переходу прав вимоги ТОВ «Яблуневий дар» направило ПАТ «Дельта Банк» заяву про припинення зобов'язання зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015 р., в якій відповідач-1 вказував на часткове припинення зобов'язань щодо сплати заборгованості за Кредитним договором на суму 6 472 799, 96 Євро та припинення зобов'язань щодо сплати відповідачем-2 відповідачу-1 заборгованості на суму 7 301 318, 00 дол. США на наступними акредитивами:

- безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/016/042014 на суму 249 890, 48 дол. США, виданий ПАТ «Дельта Банк» на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.);

- безвідкличним акредитивом №/IM/12/112013 на суму 4 999 280, 00 дол. США, виданого ПАТ «Дельта Банк» на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.);

- безвідкличним акредитивом № LC/IM/14/122013 на суму 10 598 390, 00 дол. США, виданого ПАТ «Дельта Банк» на користь компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.).

Відповідно до пояснень відповідача-2 вказана заява про припинення зобов'язання зарахування зустрічних однорідних вимог була отримана ним 23.02.2015 р. (вх. № 4346).

Наявність права вимоги за вказаними акредитивами відповідачем-1 обґрунтовувалась укладеннями між ним та компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.) Договору відступлення права вимоги № АА4 від 05.02.2015 р. та Договору відступлення права вимоги № АА5 від 05.02.2015 р.

Так, 05.02.2015 р. між компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № АА4, згідно з п. 1.1. якого було визначено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує всі та будь-які права вимоги (включаючи права на отримання надходжень та процентів) за наступним документарним інструментом та іншими пов'язаними з ним документами: всі права кредитора (бенефіціара) за наступним документарним інструментом, випущеним ПАТ «Дельта Банк», на користь первісного кредитора, як бенефіціара, за урахуванням всіх змін до нього: безвідкличний резервний акредитив № LC/SB/016/042014 на суму 249 890, 48 дол. США.

Крім того, 05.02.2015 р. між компанією Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № АА5, згідно з п. 1.1. якого було визначено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує всі та будь-які права вимоги (включаючи права на отримання надходжень та процентів) за наступними документарними інструментами та іншими пов'язаними з ним документами: всі права кредитора (бенефіціара) за наступними документарними інструментами, випущеними ПАТ «Дельта Банк», на користь первісного кредитора, як бенефіціара, за урахуванням всіх змін до нього: безвідкличний акредитив №/IM/12/112013 на суму 4 999 280, 00 дол. США; безвідкличний акредитив № LC/IM/14/122013 на суму 10 598 390, 00 дол. США.

До матеріалів справи долучені документи, які підтверджують відкриття відповідачем-2 вказаних документарних акредитивів компанії Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк.

Разом з тим, оскільки вказаних договорів відступлення права вимоги № АА4 від 05.02.2015 р. та № АА5 від 05.02.2015 р. відповідач-1 не надавав ПАТ «Дельта Банк» разом з заявою про припинення зобов'язання зарахування зустрічних однорідних вимог, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як визнання правочину недійсним, приписами ст. 20 ГК України передбачено можливість визнання недійсними господарських угод.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, при розгляді даного спору, суд враховує, що приписами ст. 601 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини направлення заяви на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням.

Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність (прозорість) вимог, коли між сторонами немає спору щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Як на тому наголошено в постанові Вищого господарського суду України від 05.10.2010 р. у справі № 6/34, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом. Зокрема, сторона вправі звернутись з позовом про визнання недійсним правочину зарахування зустрічних вимог.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно із частиною першою статті 207 ГК України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як наголошено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків,.

Так, суд встановив дійсність вимог сторін за відповідними зобов'язаннями, за якими відбулось зарахування зустрічних вимог та відповідність їх чинному законодавству.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 1093 ЦК України у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара.

Відповідно до ч. 1 ст. 1095 ЦК України безвідкличний акредитив може бути анульований або його умови можуть бути змінені лише за згодою на це одержувача грошових коштів.

За спірними акредитивами бенефіціаром було визначено компанію Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк, яка відступила свої права вимоги до відповідача-2 на користь відповідача-1.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі чи доказів переходу до нового кредитора прав вимоги, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15.

Таким чином, ненадання доказів переходу прав вимоги за зобов'язанням не звільняло боржника (у даному випадку відповідача-2) від обов'язку від виконання взятих на себе зобов'язань за спірними акредитивами.

Також, статтею 518 ЦК України визначено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Під запереченнями, які має право висувати боржник проти вимоги нового кредитора слід розуміти, заперечення щодо виконання зобов'язань первісним кредитором, зустрічні вимоги до первісного кредитора, тощо.

Отже, відповідач-2 не був позбавлений права висунути проти вимоги нового кредитора заперечення. Доказів наявності таких заперечень по суті зобов'язань за акредитивами не надано.

Договори відступлення прав вимоги за акредитивами сторонами не оспорювались, за законом не відносяться до нікчемних, а також не визнані у судовому порядку недійсними і є чинними.

У відповідності до обставин, що встановлені судом вище, зобов'язання відповідача-1 за Кредитним договором та зобов'язання відповідача-2 за відповідними акредитивами є грошовими, тобто однорідними.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

За змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Вираження грошового зобов'язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, за висновками суду не змінюють самої суті грошового зобов'язання.

Таким чином, на юридичну однорідність вимог не впливає та чи інша валюта, у якій виражене грошове зобов'язання чи курс однієї валюти по відношенню до іншої, а має значення лише природа зобов'язання.

В силу положень чинного законодавства для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим, особа, яка отримала заяву про зарахування може спростувати правомірність такого зарахування, на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Розмір заборгованості, який припиняється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визначається станом на заявлення відповідної заяви.

Відповідачем-2 не надано належних обґрунтувань щодо заперечень на розрахунок здійснений відповідачем-1 та не наведено власного контррозрахунку.

Поряд з наведеним, суд також бере до уваги те, що спірна заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог була надіслана відповідачу-2 до запровадження у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим, обмеження встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на час заявлення вказаної заяви не могли застосовуватись.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака