ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Справа № 916/1617/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуОдеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 р. (судді: Савицький Я.Ф., Журавльов О.О., Ліпчанська Н.В.)
у справі№916/1617/15-г господарського суду Одеської області
за позовомДержавного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
доОдеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті
простягнення 23 554 грн. 65 коп.
за участю представників:
від позивачане з'явились
від відповідачане з'явились

В с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті про стягнення 11 414 грн. 38 коп., з яких 10 247 грн. 82 коп. основного боргу з відшкодування витрат за комунальні послуги, 583 грн. 28 коп. пені, 553 грн. 38 коп. інфляційних втрат та 29 грн. 90 коп. 3% річних.

Вказаний позов вмотивований порушенням відповідачем договірних зобов'язань за договором №38-П-ЮЖФ-14 від 01.04.2014 р. щодо повного та своєчасного відшкодування витрат за комунальні послуги і, як наслідок, нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу.

В процесі судового розгляду справи №916/1617/15-г позивач звернувся до місцевого господарського суду із заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача 19 557 грн. 64 коп. основного боргу, 1 838 грн. 47 коп. пені, 2 065 грн. 54 коп. інфляційних втрат, 93 грн. 00 коп. 3% річних.

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.06.2015 р. у справі №916/1617/15-г, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 р., позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 23 554 грн. 65 коп.

Підставою для прийняття господарськими судами попередніх інстанцій вказаних рішень стало визнання судами доведеності факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №38-П-ЮЖФ-14 від 01.04.2014 р.

Не погодившись з судовими актами, прийнятими місцевим та апеляційним господарськими судами, Одеська регіональна служба державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 р. у справі №916/1617/15-г та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Вказана касаційна скарга обґрунтована не повним встановленням господарськими судами попередніх інстанцій всіх фактичних обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.11.2015 р. касаційну скаргу Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 07.12.2015 р.

В судове засідання 07.12.2015 р. представники сторін не з'явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представників позивача та відповідача.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарським судом обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Частиною 6 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

В ст. 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" закріплено права балансоутримувача:

1) здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю;

2) визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна;

3) укладати договори на надання житлово-комунальних послуг;

4) приймати рішення щодо використання коштів на виконання капітального та поточного ремонтів;

5) здійснювати господарську діяльність у порядку, визначеному законом;

6) звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, відповідач, згідно з договорами оренди нерухомого майна, що належить до держаної власності, від 12.03.2009 р. та від 04.02.2010 р. є орендарем нерухомого майна, а саме: частини нежитлового приміщення на першому поверсі будівлі 601/1 НРР-1 загальною площею 21,46 кв.м. та нежитлового приміщення на третьому поверсі службово-побутової будівлі 601/1 НРР-1 загальною площею 35,6 кв.м., розташованих за адресою Одеська область, м. Южне, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний".

Вказані об'єкти перебувають на балансі Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний".

У зв'язку із укладенням відповідних договорів оренди, 01.04.2014 р. між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України", в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (балансоутримувач) та Одеською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (користувач) укладено договір про відшкодування витрат за комунальні послуги №38-П-ЮЖФ-14.

Пунктом 1.1. договору №38-П-ЮЖФ-14 від 01.04.2014 р. передбачено, що балансоутримувач, згідно з договорами оренди нерухомого майна, які були укладені між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та користувачем, забезпечує комунальними послугами (електроенергією, водою, теплом і відведенням стоків) споживача, в орендованих приміщеннях, а споживач забезпечує раціональне використання електроенергії, тепла, води і скидання стоків, що не мають агресивних компонентів.

В подальшому, сторонами укладено ряд додаткових угод до даного договору:

1. додатковою угодою №1 від 01.11.2014 р. змінено реквізити сторін;

2. додатковою угода №2 від 21.11.2014 р. внесено зміни до назви договору та термінів у договорі;

3. додатковою угодою №3 від 17.12.2014 р. внесено зміни до п. 3.1 договору.

В свою чергу, відповідно до п. 3.1. договору №38-П-ЮЖФ-14 від 01.04.2014 р. (в редакції додаткової угоди №3 від 17.12.2014 р.), загальна сума договору становить 29 050 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 20% - 4 841 грн. 66 коп. (орієнтована сума) з них:

- за послуги електропостачання - 16 950 грн. 00 коп.;

- за послуги водопостачання та водовідведення - 5 500 грн. 00 коп.;

- за послуги теплопостачання - 6 600 грн. 00 коп.

Користувач відшкодовує витрати за комунальні послуги згідно з виставленими балансоутримувачем рахунками. Тривалість періоду для оплати отриманого рахунка становить 5 днів (тривалість періоду оплати має не перевищувати 5 банківських днів для суб'єктів господарювання, які здійснюють плату самостійно і 10 днів - для суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахунки через свою територіально відокремлену головну організацію). Вказані умови викладено в п. 3.3 договору про відшкодування витрат за комунальні послуги.

Згідно з п. 5.2. договору, при несвоєчасному внесені плати, користувач сплачує балансоутримувачу пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення.

Сторонами також погоджено та викладено в п. 7.1. договору №38-П-ЮЖФ-14 від 01.04.2014 р., що цей договір набирає чинності з 01.04.2014 р. і діє до 31.12.2014 р., але в будь якому випадку не раніше повного виконання сторонами свої зобов'язань, та автоматично пролонгується на кожен наступний рік.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що на виконання умов договору позивачем були надані комунальні послуги відповідачу.

У зв'язку із цим, позивач виставив відповідачу рахунки на загальну суму 10 247 грн. 82 коп., а саме:

- № 08/СЕ від 31.01.2015 на суму 1956,92 грн.;

- № 14/СЕ від 31.01.2015 на суму 2516,96 грн.;

- № 21/СЕ від 31.01.2015 на суму 590,03 грн.;

- № 26/СЕ від 28.02.2015 на суму 1956,92 грн.;

- № 32/СЕ від 28.02.2015 на суму 2576,96 грн.;

- № 37/СЕ від 28.02.2015 на суму 590,03 грн.

Однак, відповідач вказані рахунки не оплатив.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, якими направляв останньому виставлені рахунки, та акти приймання-передачі виконаних послуг. Вказані листи отримані відповідачем, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, однак залишені ним без виконання.

За таких обставин, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося з позовом про стягнення заборгованості до суду.

При цьому, враховуючи, що спір виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань, позивач також вказує на обов'язок відповідача сплатити індексацію ціни, 3% річних та пеню за прострочення виконання такого зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що закріплено в ст. 530 Цивільного кодексу України.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 вказаного кодексу, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня (ст. 546, 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, що зазначено в ч. 3 ст. 549 даного кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Одночасно, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги норми чинного законодавства, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відповідачем порушено зобов'яння з відшкодування витрат за комунальні послуги, у зв'язку з чим стягнув з відповідача заявлені позивачем суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Здійснюючи касаційний перегляд прийнятих господарськими судами попередніх інстанцій судових рішень, в межах своїх повноважень, встановлених ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України вбачає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимоги щодо належності та допустимості доказів закріплені в ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що закріплено в ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 р. передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, необхідно мати на увазі, що згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Так, в якості заперечень на заявлені позовні вимоги відповідач вказує на те, що рахунки виставлені позивачем без врахування фактично займаної відповідачем площі, оскільки, у зв'язку з необхідністю проведення ремонту в орендованих ним приміщеннях, позивач запропонував відповідачу розмітитись в іншому приміщенні із значно меншою площею, що і було здійснено відповідачем.

За таких обставин, на думку скаржника, розмір відшкодування витрат за комунальні послуги має бути перераховано у відповідності із площею приміщення, що перебуває в користуванні відповідача.

Однак, господарські суди попередніх інстанцій в процесі судового розгляду справи дослідили та оцінили наявні в матеріалах справи письмові докази, у зв'язку з чим прийшли до висновку, що всупереч ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу відповідач в обґрунтування своєї позиції не надав суду належних та допустимих доказів, перебування останнього у період нарахування заборгованості в іншому приміщенні, що є значно меншим за орендоване ним (акт приймання-передавання приміщення, тощо).

Згідно ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на приписи наведеної статті, здійснюючи касаційний перегляд оскаржуваних судових актів, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що місцевий та апеляційний господарські суди, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, повно та всебічно дослідили фактичні обставини справи та правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим прийняті ними судові рішення є законними та обґрунтованими. Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень господарських судів попередніх інстанцій

При цьому, доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують правомірності висновків господарських судів попередніх інстанцій та не доводять неправильного застосування ними норм матеріального чи процесуального права, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень господарського суду касаційної інстанції. Крім того, ці доводи вже були предметом розгляду апеляційного господарського суду та вмотивовано відхилені ним.

Як закріплено в п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

В силу приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 р. та рішення господарського суду Одеської області від 22.06.2015 р. у справі №916/1617/15-г залишити без змін

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді: А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк