РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015Справа №910/29167/15

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМА"

до комунального підприємства "Київський метрополітен"

Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

Представники сторін:

від позивача: Юрчик М.В. - представник за довіреністю № б/н від 14.11.2015 року;

від відповідача-1: Акімова А.В. - представник за довіреністю № 133 від 02.11.2015 року;

від відповідача-2: Захарченко К.П. - представник за довіреність № 062/02/07-11629 від 29.12.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМА" до комунального підприємства "Київський метрополітен", Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також комунальним підприємством "Київський метрополітен", як отримувачем коштів, укладено договір № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідно до п. 9.7. договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Позивач звернувся для продовження терміну дії оренди до відповідача 1 з листом № 3/02-15 від 26.02.2015 року про надання згоди на продовження терміну дії договору.

Позивач не отримував з дати закінчення договору оренди протягом одного місяця ні від відповідача 1 та відповідача 2 ні від власника орендованого приміщення жодних заяв про небажання продовжувати договір оренди на той самий термін.

В той же час 30.03.2015 року відповідач 1, вважаючи договір не продовженим, припинив постачання електроенергії до торговельного кіоску позивача, що підтверджується Актом № 1 від 30.03.2015 року.

Таким чином, позивач вважає, що між сторонами наявний спір щодо питанням продовження (пролонгації) на новий строк договору оренди.

Зважаючи на викладене вище позивач звернувся до суду з вимогами про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.11.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 07.12.2015 року.

07.12.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи на виконання вимог ухвали суду від 18.11.2015 року, письмові доводи та міркування від 07.1202105 року, заяву про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами звукозапису та клопотання від 07.12.2015 року про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Київської міської ради.

07.12.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судове засідання 07.12.2015 року з'явилися представники позивача, відповідача 1 та відповідача 2.

Представник позивача підтримав клопотання від 07.12.2015 року про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Київської міської ради.

Представники відповідача 1та відповідача 2 заперечили проти клопотання представника позивача про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Київської міської ради.

Суд відмовив у задоволені клопотання представника позивача про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Київської міської ради у зв'язку з його необґрунтованістю.

Представник позивача заявив усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні.

Суд відмовив у задоволені клопотання представника позивача про оголошення перерви в судовому засіданні у зв'язку з необґрунтованістю.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача 1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 1 та відповідача 2, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між позивачем та Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також комунальним підприємством "Київський метрополітен", як отримувачем коштів, укладено договір № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

Відповідно до умов договору позивачеві було передано у користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва - частину вестибюлю станції метро «Печерська», б/н загальною площею 21,0 кв.м., визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДР «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями ( кіоском) позивача для торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно зі ст.ст. 14,526 ЦК України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Згідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до п. 9.7. договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частина 1ст. ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Договір припиняється після спливу строку його дії ( ст. 763 ЦК України ).

Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 01.04.2012 року до 29.03.2015 року (п. 9.1. договору).

Позивач звернувся для продовження терміну дії оренди до відповідача 1 з листом № 3/02-15 від 26.02.2015 року про надання згоди на продовження терміну дії договору.

Як зазначає позивач, він не отримував з дати закінчення договору оренди протягом одного місяця ні від відповідача 1 та відповідача 2 ні від власника орендованого приміщення жодних заяв про небажання продовжувати договір оренди на той самий термін. В той же час 30.03.2015 року відповідач 1, вважаючи договір не продовженим, припинив постачання електроенергії до торговельного кіоску позивача, що підтверджується Актом № 1 від 30.03.2015 року.

Однак, відповідач 1 листом від 30.03.2015 року № 250-НДД повідомив позивача про закінчення терміну дії договору оренди та вимагав, в терміни зазначені п. 4.15 договору привести об'єкт у первісний стан та передати за актом приймання-передачі. Листом від 02.02.2015 року № 062/07/15-1011 та від 29.04.2015 року № 062/07/14-4833 Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради повідомило позивача по закінчення терміну дії договору та необхідністю звільнення приміщення та передачі його балансоутримувачу. Направлення вказаних листів підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 802 та 939 на адресу позивача, зазначену у витягу з ЄДРПОУ юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Таким чином, відповідач 1 та відповідач 2 повідомили позивача про те, що строк дії договір закінчився та продовжуватись не буде.

Ст. 764 ЦК України встановлює, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищевказана стаття також кореспондується застосованою вище ст. 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку.

З даної статті вбачається, що строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.09. у справі № 51/17).

При цьому, пункт 12 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 25.05.00. № 02-5/237 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна", із змінами і доповненнями, внесеними роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31.05.02. № 04-5/609, передбачає, що у разі закінчення строку, на який було укладено договір оренди, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Частиною другою статті 17 Закону встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку. Таку заяву заінтересована сторона може також подати і до закінчення строку дії договору оренди.

ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача. При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Також позивач зазначає, що листом Постійної комісії з питань власності Київської міської ради вих. № 08/283-483 від 16.04.2013 року повідомлено, що дозволено орендодавцю - Департаменту комунальної власності м. Києва та підприємству отримувачу коштів - КП «Київський метрополітен» укладати (продовжувати) договори оренди на підставі яких розміщені на території КП «Київський метрополітен» об'єкти комерційного, торговельного та соціально-побутового призначення, що були запроектовані, збудовані та введені в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на момент їх введення в експлуатацію.

Станом на день вирішення спору суду не надано доказів того, що Київською міською радою приймалися рішення щодо продовження дії спірного договору.

02.07.2012 року позивач направляв на адресу Структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» листи № 7/03-15 від 16.03.2015 року та № 7/03-15 від 18.03.2015 в якому повідомляв про свою незгоду щодо відключення об'єкта оренди позивача від мережі електропостачання і пропозицією укласти до зазначених договорів додаткові угоди в редакції позивача, які долучив до зазначеного листа.

Суд зазначає, що припинення відповідачем подачі електропостачання до орендованого позивачем майна не стосується предмету спору в даній справі та може бути предметом окремого судового розгляду.

Позивач посилається на те, що були відсутні будь-які підстави для відмови позивачу у продовженні Договору на наступний термін, передбачених п. 12.10 Положення.

Відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250 (далі - Положення), ним врегульовано відносини: передачі в оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, будівель, споруд, приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва; оцінки об'єкта оренди; порядок передачі майна в оренду на конкурсних засадах та без проведення конкурсу; порядок укладання договорів оренди та порядок внесення змін до договорів оренди.

Згідно з п. 12.1 Положення, внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Пунктом 12.2. Положення встановлено, що метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця.

З метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору (п. 12.5 Положення).

Орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Зміна істотних умов договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря з обов'язковим попереднім погодженням таких змін Головним управлінням (п. п. 12.2, 12.3 Положення).

Далі, згідно з п. 12.6 - п. 12.9 Положення, райдержадміністрація або підприємство, яке є орендодавцем, протягом 15 робочих днів опрацьовує подані документи та надає до Головного управління пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди, підписані ними примірники змін до договору та, у разі необхідності, звіт про оцінку об'єкта оренди для проведення рецензування. З урахуванням результатів рецензування звіту про оцінку Головне управління протягом 30 календарних днів з дати отримання документів готує і надає до Комісії узагальнені пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди. Комісія на своєму засіданні розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє в погодженні питання щодо зміни істотних умов договору оренди. Орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

Відповідно до п. 12.4 Положення, орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди; об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що такі обґрунтування позивача свідчать про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Згідно зі статтею 1 ГПК України, юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

З наведених норм вбачається, що чинним законодавством України встановлені способи захисту особами своїх прав та інтересів, при цьому вказані норми не передбачають такого способу захисту прав та інтересів осіб, як визнання продовженим (пролонгованим) договору.

Пункт 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» Господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України тастаттею 20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданню суду, визначеному статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до положень якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже позивач реалізував свій намір захистити право та інтерес у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України № 910/17103/13 від 04.06.14., № 920/197/14 від 11.08.14., № 910/21198/13 від 18.11.14.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання продовженим (пролонгованим) договору № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.33, ст.ст. 34, 44, п.2 ч.2 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 18.12.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий