РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015Справа №910/23277/15
За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного фінансування»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 3 622 453,66 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Суслова І.О. (представник за довіреністю від 13.10.2015р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Банк Професійного фінансування» (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі також - відповідач) 3 622 453,66 грн. на підставі Кредитного договору №44/кл/2013 від 06.09.2013р., з яких заборгованість по поверненню кредитних коштів становить 2 800 000,00 грн., заборгованість за поточними відсотками становить 31 298,70 грн., заборгованість за простроченими відсотками становить 558 838,33 грн., сума пені за неповернення відсотків становить 121 975,23 грн., сума 3% річних за неповернення відсотків становить 6 648,16 грн. та сума інфляційних втрат за неповернення відсотків становить 103 693,24 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконує перед позивачем своїх зобов'язань за Кредитним договором, не сплачує тіло кредиту та відсотки по кредиту, у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість, про стягнення якої позивач звернувся до суду.

Відповідачем відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

04.09.2015р. суддею Морозовим С.М. було винесено ухвалу про повернення позивачу позовної заяви без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.2015р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2015р. було скасовано, а позовну заяву і додані до неї документи вирішено передати до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 01.12.2015р.

В судове засідання 01.12.2015р. представник відповідача не з'явився, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено до 10.12.2015р.

В судове засідання 10.12.2015р. представник від відповідача не з'явився повторно, заяв та клопотань до суду не надіслав.

За висновками суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: АДРЕСА_1.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 02.11.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Конверт з судовою кореспонденцією було повернуто на адресу суду з відмітками «За закінченням встановленого терміну зберігання».

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м. Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 10 грудня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2013р. між позивачем (кредитор або банк за Кредитним договором) та відповідачем (позичальник за Кредитним договором) був укладений Кредитний договір №44/кл/2013 (надалі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого позивач прийняв на себе зобов'язання відкрити відповідачу відновлювальну кредитну лінію із наданням кредиту з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 04 вересня 2015 року із установленням ліміту у сумі 4 000 000,00 грн. зі сплатою: процентів за користування кредитом у розмірі 24% річних на фактичний залишок заборгованості за кредитом; разову комісію за надання кредиту у розмірі 1% від суми встановленого ліміту кредитної лінії.

Встановлення ліміту кредитної лінії здійснюється поетапно, наступним чином:

- перший етап - ліміт в розмірі 3 500 000,00 грн. з дати укладання з відповідачем цього договору, договору іпотеки нежитлового приміщення площею 14,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6; договору іпотеки квартири загальною площею 205,7 кв.м., в т.ч. житловою площею 134,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2; договору іпотеки гаражного боксу АДРЕСА_3 договору іпотеки нежитлового приміщення під аптеку площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5;

- другий етап - ліміт в розмірі 4 000 000,00 грн. з дати укладання з відповідачем договору іпотеки підвального приміщення площею 201,5 кв.м. в житловому будинку літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_4. (п. 1.1.1. Кредитного договору).

Кредит надається відповідачу з метою поповнення обігових коштів відповідно до умов цього договору. (п. 1.2. Кредитного договору).

Пунктом 1.4. Кредитного договору встановлено, що сплата процентів за користування кредитною лінією здійснюється щомісячно протягом 5 банківських днів після закінчення календарного місяця, в якому відповідачем було отримано суму кредиту. Проценти сплачуються відповідачем відповідно до рахунку на оплату, який відповідач отримує від позивача або уповноваженого працівника позивача разом з витягом по поточному рахунку. Не отримання рахунку на оплату з вини відповідача не є підставою для несплати процентів за кредитом.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно у валюті кредиту на фактичну заборгованість за кредитом, за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/365-366). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. (п. 2.3. Кредитного договору).

У відповідності до п. 6.1. Кредитного договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонам та діє до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за цим договором.

Договором №1 від 28.01.2014р. до Кредитного договору сторони п. 1.1. виклали в наступній редакції: «Позивач прийняв на себе зобов'язання відкрити відповідачу відновлювальну кредитну лінію із наданням кредиту з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 04 вересня 2015 року із установленням ліміту у сумі 2 800 000,00 грн. зі сплатою: процентів за користування кредитом у розмірі 24% річних на фактичний залишок заборгованості за кредитом; разову комісію за надання кредиту у розмірі 1% від суми встановленого ліміту кредитної лінії. З 25 лютого 2014 року ліміт кредитної лінії встановлюється в розмірі 700 000,00 грн. у випадку не укладення сторонами договору іпотеки двох об'єктів нерухомості відповідно до підп. 4.3.9. даного Договору, незалежно від причин такого не укладення. В цьому випадку відповідач зобов'язаний до 25 лютого 2014 року повернути частину кредиту в розмірі різниці між новим лімітом кредитної лінії (700 000,00 грн.) та існуючою заборгованістю відповідача за кредитом».

Договором №3 від 25.02.2014р. до Кредитного сторони вирішили п. 1.1.1. Кредитного договору викласти наступним чином: «З 25 березня 2014 року ліміт кредитної лінії встановлюється в розмірі 700 000,00 грн. у випадку не укладення сторонами договору іпотеки двох об'єктів нерухомості відповідно до підп. 4.3.9. даного Договору, незалежно від причин такого не укладення. В цьому випадку відповідач зобов'язаний до 25 березня 2014 року повернути частину кредиту в розмірі різниці між новим лімітом кредитної лінії (700 000,00 грн.) та існуючою заборгованістю відповідача за кредитом».

Договором №4 від 12.03.2014р. до Кредитного договору сторони вирішили підпункт 1.1.1. Кредитного договору виключити.

На виконання умов Кредитного договору позивачем було видано відповідачу кредитні кошти на суму 3 500 000,00 грн., що підтверджується наявним в справі меморіальним ордером №TR.210977.462.115 від 09.09.2013р.

28 січня 2014 року відповідачем було повернуто позивачу 700 000,00 грн., про що свідчить наявна в справі виписка по рахунку відповідача за вказану дату.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказує, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за Кредитним договором в частині повернення кредитних коштів на суму в розмірі 2 800 000,00 грн., своєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладений договір, який за своєю правовою природою є кредитним договором, а тому саме умови укладеного сторонами Кредитного договору та відповідні положення статей параграфів 1, 2 глави 71 підрозділу І розділу III ЦК України, регулюють права та обов'язки сторін, що виникають при одержанні та поверненні кредиту.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 цієї глави і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом п. 1.1. Кредитного договору, з урахування змін внесених Договорами до Кредитного договору, кінцевий термін до настання якого має бути повністю погашена заборгованість за кредитом, встановлюється 04.09.2015р.

В матеріалах справи наявна вимога позивача №289 від 13.08.2015р., якою позивач вимагав від відповідача погашення існуючої заборгованості за Кредитним договором, яку останнім було залишено без відповіді.

Отже, відповідач в порушення умов Кредитного договору та додаткової угоди до нього, у встановлений строк кредитні кошти у розмірі 2 800 000,00 грн. не повернув, поточні проценти за користування кредитом у розмірі 31 298,70 грн. та прострочені проценти за користування кредитом в розмірі 558 838,33 грн. не сплатив, у зв'язку з чим останні підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що розрахунок сум заборгованості по кредиту та заборгованості по процентам, доданий позивачем до позовної заяви, є обґрунтованим та доведеним.

Станом на час вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не залучені до матеріалів справи докази на підтвердження погашення ним заборгованості по кредиту в сумі 2 800 000,00 грн., поточним процентам за користування кредитом у розмірі 31 298,70 грн. та простроченим процентам за користування кредитом в розмірі 558 838,33 грн.

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення зазначених сум, суд вважає обґрунтованими в повному обсязі.

У зв'язку з допущенням відповідачем простроченням по сплаті кредитних коштів та відсотків по кредиту, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, згідно розрахунку, пеню за несвоєчасне повернення процентів в розмірі 121 975,23 грн.

Пунктами 5.1. Кредитного договору сторонами передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення суми кредиту та/або процентів за користування кредитом відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення, окремо по кожному виду заборгованості (основний борг за кредитом, нараховані проценти).

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За приписами ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 вказаного вище Закону України, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розмір суми пені в розмірі 121 975,23 грн. за невчасне повернення відсотків по кредиту, суд вказує, що він є необґрунтованим.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за порушення строків повернення відсотків по кредиту підлягають задоволенню. Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних за неповернення відсотків в розмірі 6 648,16 грн. та суму інфляційних втрат за неповернення відсотків в розмірі 103 693,24 грн.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлений судом факт несвоєчасної сплати кредиту та процентів за Кредитним договором та положення наведених правових норм, перевіривши наведений позивачем розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в цій частині, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Кредитного договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/23277/15 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 2 800 000,00 грн., суми заборгованості за нарахованим поточним відсоткам в розмірі 31 298,70 грн., суми заборгованості по нарахованим простроченим відсоткам в розмірі 558 838,33 грн., суми пені за неповернення відсотків в розмірі 121 975,23 грн., суми 3% річних за неповернення відсотків в розмірі 6 648,16 грн., суми інфляційних втрат за неповернення відсотків в розмірі 103 693,24 грн.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на момент відправлення позивачем позовної заяви поштою) визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку (п. 22 ч. 1 ст. 5).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, на підставі Постанови №258 від 15.04.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного фінансування» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №78 від 20.04.2015р. «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного фінансування» та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію банку».

Отже, враховуючи, що позов було подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 73 080,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного фінансування» (, адреса: 01135, м. Київ, вул. Дмитрівська, 69) суму заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 2 800 000,00 грн. (два мільйони вісімсот тисяч гривень 00 копійок), суму заборгованості за нарахованими поточним відсотками в розмірі 31 298,70 грн. (тридцять одна тисяча двісті дев'яносто вісім гривень 70 копійок), суму заборгованості по нарахованим простроченим відсоткам в розмірі 558 838,33 грн. (п'ятсот п'ятдесят вісі тисяч вісімсот тридцять вісім гривень 33 копійки), суму пені за неповернення відсотків в розмірі 121 975,23 грн. (сто двадцять одна тисяча дев'ятсот сімдесят п'ять гривень 23 копійки), суму 3% річних за неповернення відсотків в розмірі 6 648,16 грн. (шість тисяч шістсот сорок вісім гривень 16 копійок), суму інфляційних втрат за неповернення відсотків в розмірі 103 693,24 грн. (сто три тисячі шістсот дев'яносто три гривни 24 копійки).

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) судовий збір в розмірі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.12.2015р.

Суддя С.М. Морозов