ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року Справа № 922/1942/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкін В.Е. - головуючого, Корнілова Ж.О.,
Чернов Є.В.
за участю представників: позивача: відповідача: розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5 Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 року
у справі№922/1942/14 господарського суду Харківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області
простягнення коштів у сумі 16763923,47грн.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. (суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства "Національна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 61364,33 грн., інфляційні витрати у розмірі 34922,39 грн., 3 % річних у розмірі 206516,44 грн., а також судовий збір у розмірі 66962,72 грн.

Відмовлено у позові щодо стягнення суми основного боргу (оплачена до моменту звернення позивача з позовом до суду) у розмірі 1403250,61 грн., пені у розмірі 1240453,03 грн., інфляційних витрат у розмірі 167344,21 грн., 3 % річних у розмірі 217711,82 грн., судових витрат у розмірі 6117,28 грн.

Припинено стягнення суми основного боргу у розмірі 13432360,64 грн.

Відстрочено виконання рішення суду на 4 місяці, починаючи з 16.06.2015 року по 16.10.2015 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.10.2015р. (судді Істоміна О.А., Барбашова С.В., Тарасова І.В.) рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. залишено без зміни.

Позивач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, позов в частині вимог про стягнення пені, інфляційних та відсотків річних задовольнити.

Скаржник доводить неправильне застосування ст.ст. 549, 599, 614, 628, 631 ЦК України щодо висновку про те, що договір про взаєморозрахунки звільняє сторони від обов'язку належно виконувати свої зобов'язання за договором, а також від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань; судом порушено ст. 233 ГК України, ст. 83 ГПК України, всупереч принципу рівності сторін, не враховано фінансовий стан скаржника, неправомірно звільнено відповідача від відповідальності, враховуючи його фінансовий стан, що суперечить законодавству та судовій практиці, наведеній у скарзі.

Вищий господарський суд України, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, що взяли участь в судовому засіданні, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скаржник не спростовує обставин та висновків судового рішення щодо розрахунків по зазначеному договору в частині основного боргу, однак не згідний з висновками в частині пені, відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочку платежів по договору.

Перевіривши правильність правової кваліфікації спірних правовідносин та мотиви застосування норм права у спірних правовідносинах в межах доводів скарги, суд касаційної інстанції приходить до висновків про залишення оскаржуваних судових рішень без зміни, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 28.12.2012 року між позивачем у даній справі - Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та відповідачем - КП "Теплоенерго" (Покупець) укладено договір № 13/3030-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу, згідно з пунктом 1.1. якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупця у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець в свою чергу зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Розділом 6 даного Договору сторони визначили порядок та умови проведення розрахунків за газ, зокрема у пункті 6.1. Договору передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року передбачено, що у разі порушення Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору, Покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Господарським судом встановлено, що за умовами договорів про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року та № 381/30 від 24.09.2014 р. сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року (п.п. 2 п. 15 Договорів), а також те, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору (п.п. 2 п. 10 Договорів).

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Колегія судів вважає, що згідно з правовою позицією судів вищих інстанцій з подібних спорів, яка правомірно застосована судами при вирішенні даної справи, укладенням договорів про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року та № 381/30 від 24.09.2014 р., сторони тим самим змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, що був поставлений відповідно до Договору поставки природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012р.

Вказане виключає застосування до відповідача відповідальності у вигляді нарахування пені, передбаченої даним Договором поставки природного газу, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Правові підстави для застосування всіх цих санкцій та наслідків, на яких наполягає позивач, в даному випадку відсутні, оскільки оплата вартості природного газу в сумі 12490742,25 грн. була здійснена відповідачем в рамках договорів про організацію взаєморозрахунків, що діяли на момент розгляду справи, умовами яких засвідчено, що після їх виконання сторони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Погоджуючись із правовою позицією суду колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення на його користь пені в сумі 1240453,03 грн., 3% річних в сумі 217711,82 грн. та інфляційних втрат в розмірі 167344,21 грн., нарахованих на суму основного боргу, що була сплачена відповідачем у відповідності до договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, а тому в правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині також не знаходить.

Господарський суд, скориставшись правом, наданим суду пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, частиною першою статті 233 Господарського кодексу України та частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, зменшивши розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, на 90 %, тобто до 61364,33 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України, передбачено, що в разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Крім того, згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд, окрім іншого, бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора.

Зокрема, враховуючи, що причинами порушення відповідачем своїх зобов'язань по сплаті вартості отриманого природного газу стали несвоєчасні розрахунки з відповідачем окрім населення, також і бюджетних установ (організацій), які заборгували йому суму у розмірі 13478736,38 грн., і це до того ж не залежать від волі відповідача, адже вказані установи також несвоєчасно фінансуються з місцевого та державного бюджетів. При цьому, обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію склав суму у розмірі 19188,48 тис. грн. (14642,3 тис. грн., не доплачена державою сума у розмірі за надані послуги населенню + 4546,18 тис. грн., не доплачена державою сума у розмірі за надані послуги бюджетним організаціям та іншим споживачам), на момент вирішення даної справи по суті не узгоджений Територіальною комісією Харківської області з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу, адже Постанова Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. за № 30, якою передбачався порядок та умови надання субвенції на 2014 р., втратила чинність, а на 2015 рік Кабінетом Міністрів України лише прийнята постанова № 375 від 04.06.2015р. "Питання погашення у 2015 році заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню".

Також, в рамках даної справи Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУМВС України в Харківській області була проведена експертиза № 75 від 27.05.2015р., висновки якої не превалюють над іншими доказами у справі, однак приймаються судами першої та апеляційної інстанції до уваги та оцінюються поряд з іншими доказовими матеріалами в якості підтвердження тяжкого фінансового стану підприємства відповідача, зокрема наданим відповідачем фінансовими звітами (балансами, звітами про фінансові результати діяльності, звітами з праці, звітами про витрати на виробництво та фінансовими показниками діяльності підприємства від надання послуг водопостачання, водовідведення та теплопостачання та інші фінансовими документами), з яких вбачається наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення, а також те, що фінансова стійкість підприємства є дуже низькою, що створює передумови для його кризового становища. Без зовнішнього фінансування розрахунки за договором про закупівлю природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року не можливі, а в обігу підприємства відповідача знаходиться більше позикових коштів, ніж власних, і це співвідношення стає все більше вагомим.

Неможливість самостійного погашення боргу підприємством відповідача перед позивачем без отримання належних відповідачу субвенцій з Державного бюджету підтверджує також і Департамент житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації у листах № 05-13/1156 від 22.05.2014 р. та № 02-08/12 від 02.06.2015 року.

Крім того, суд взяв до уваги і те, що 62 % усіх грошей за договором № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року було перераховано з Державного бюджету на погашення різниці у тарифах на теплопостачання, при цьому виплати з бюджету проводились значно пізніше виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений природний газ за вище вказаним договором, тому відповідач з об'єктивних причин не міг розрахуватися з позивачем своєчасно, а сума штрафних санкцій є надмірно великою поряд з сумами 3 % річних та інфляційних витрат, які підлягають стягненню та направлені на те, щоб компенсувати всі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача.

Приймаючи рішення щодо зменшення пені, суд встановив, що прострочка платежів відповідача об'єктивно виникла не з вини останнього, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв. Окрім цього, суд з'ясував, що порядком примусового перерозподілу грошей, які направляються до ПАТ "НАК "Нафтогаз України", не передбачено погашення існуючого боргу та нарахувань на суму боргу перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а прийнятий Закон України № 423-VIII від 14.05.2015 р., хоча і передбачає погашення нарахованих на суму боргу за газ куплений у НАК "Нафтогаз України" пені, штрафів та фінансових санкцій, проте механізм, за яким відповідач може скористатися визначеними у цьому Законі преференціями, ще не затверджено.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України) судом надано оцінку встановленим обставинам, прийнято до уваги причини неналежного виконання відповідачем зобов'язання.

Згідно зі ст.111-7 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника наведених мотивів застосування норм матеріального права з врахуванням судової практики, що склалася у спірних правовідносинах щодо розрахунків за договорами про організацію взаєморозрахунків, не спростовують, на правильність правових висновків суду не впливають, зводяться до вимог повторної оцінки обставин та доказів, що були предметом розгляду апеляційного господарського суду та яким надавалася правова оцінка, відтак, їх переоцінка виходить за межі перегляду справи в суді касаційної інстанції.

Незгода скаржника з тлумаченням застосованих судом норм права та оцінкою представлених обставин та доказів не свідчить про неправильне застосування законодавства.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи, на підставі чого, рішення господарського суду та постанову апеляційного господарського суду слід залишити без змін.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.10.2015р. та рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. у справі №922/1942/14 господарського суду Харківської області залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя В. Овечкін

судді Ж. Корнілова

Є. Чернов