Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "07" грудня 2015 р. Справа № 906/1524/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - ліквідатор;

від відповідача: ОСОБА_2 - довір. від 05.10.2015;

від третьої особи: не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Спіллловер" (м. Київ)

до публічного акціонерного товариства "Виробниче об'єднання "Житомирнерудпром" (м. Житомир)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю "Укрпрофресурс" (м. Київ)

про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 30.11.2013 № 30-11/13

Згідно з ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду спору продовжено на п'ятнадцять днів

Позивач подав до суду позов до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 30.11.2013 № 30-11/13 незавершеного будівництва, яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Гранітна, 16, укладеного між сторонами.

Ухвалою від 19.10.2015 господарський суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю "Укрпрофресурс".

Згідно з ухвалою від 09.11.2015 господарський суд продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів.

До початку розгляду справи на адресу суду надійшли такі документи:

- від позивача - заявка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді від 07.12.2015 та пояснення вих. № 04/12-15 від 04.12.2015 до позовної заяви, до якого додано копію договору про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.2013 (а. с. 115, 160, 161);

- від відповідача - клопотання від 07.12.2015 про долучення до матеріалів справи копій документів (а. с. 116 - 159).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Вважає, що є належним набувачем об'єктів незавершеного будівництва на підставі договору купівлі-продажу № 30-11/13 від 30.11.2013, оскільки ТОВ з ІІ "Спілловер" здійснило оплату за майно шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, а останнє йому було передано згідно з актом прийому-передачі від 30.11.2013. Однак відповідач свідомо ухилився від здійснення нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, доказом чого є укладений між сторонами договір про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.2013, що унеможливило реєстрацію за позивачем права власності на нерухомість та стало передумовою до наступного продажу майна третій особі (ТОВ "Укрпрофресурс") на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.08.2015.

Представник відповідача згідно з відзивом на позовну заяву від 09.11.2015 (а. с. 36 - 40) проти позову заперечив, зокрема, з тих мотивів, що оскільки при укладенні договору купівлі-продажу № 30-11/13 від 30.11.2013 не було дотримано обов'язкової умови щодо його нотаріального посвідчення, вказаний договір є нікчемний, про що також зазначено в ухвалі господарського суду м. Києва від 25.06.2015 у справі № 910/22487/14 за позовом ТОВ з ІІ "Спілловер" про визнання права власності на об'єкти незавершеного будівництва на підставі договору купівлі-продажу № 30-11/13 від 30.11.2013 та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.12.2013. При цьому, представник відповідача вказав, що спірний договір укладено позивачем з приватним акціонерним товариством "ВО "Житомирнерудпром", до нього ж пред'явлено і позовну вимогу, тоді як 10.07.2012 загальними зборами акціонерів ВАТ "ВО "Житомирнерудпром" було прийнято рішення про зміну найменування товариства з відкритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство, про що зазначено в Статуті від 04.11.2013, тобто відповідач не є стороною спірного договору. Також, представник відповідача зауважив, що є всі підстави вважати угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.12.2013, укладену між ВАТ "ВО "Житомирнерудпром" та ТОВ з ІІ "Спілловер", недійсною, з огляду на неправильне зазначення найменування юридичної особи відповідача як сторони правочину (ВАТ замість ПАТ) та використання для посвідчення угоди печатки товариства з попередньою назвою, яка мала бути знищена відповідно до закону. Представник відповідача в судовому засіданні також вказав на сумнівність укладення договору про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.2013 з огляду на неподання вказаного договору раніше, в тому числі і при розгляді справи №910/22487/14 про визнання права власності.

Крім того, у своєму відзиві відповідач зазначив, що питання про вчинення правочину щодо відчуження майна, вартість якого перевищує 25 % вартості активів товариства, має вирішуватися на загальних зборах акціонерів. Предметом договору купівлі-продажу № 30-11/13 від 30.11.2013 було майно, вартість якого становить 5410000,00 грн. На час укладення договору, вказане майно було єдиним активом ПАТ "ВО "Житомирнерудпром". Оскільки вартість даного майна перевищує 25 % вартості активів ПАТ "ВО "Житомирнерудпром", то питання вчинення правочину щодо його відчуження належало до виключної компетенції загальних зборів акціонерів. Натомість, загальні збори акціонерів ПАТ "ВО "Житомирнерудпром" жодного рішення про вчинення правочину з відчуження об'єктів незавершеного будівництва на користь ТОВ з ІІ "Спілловер" не приймали, що, на думку відповідача, спростовує доводи позивача про його ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу № 30-11/13 від 30.11.2013. Таким чином, представник відповідача вважає вимоги позивача необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засідання представником відповідача було подано заявку про отримання процесуальних документів в електронному вигляді від 07.12.2015 (а. с. 162).

Представник третьої особи в судове засідання не прибув. Ухвала господарського суду Житомирської області від 09.11.2015, направлена третій особі за адресою, вказаною у позовній заяві, повернулася до суду 20.11.2015 з відміткою поштового відділення: "За закінченням встановленого строку зберігання" (а. с. 111 - 114).

В процесі розгляду справи судом було встановлено, що згідно з п. 1.4 Статуту відповідача, повне найменування товариства - публічне акціонерне товариство "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" (а. с. 42).

Аналогічна назва відповідача зазначена і в його бухгалтерських документах (а. с. 147 - 150), податковій накладній № 10 від 30.11.2013 (а. с. 53, 54), відзиві та клопотаннях, наданих на розгляд суду (а. с. 36 - 39, 116).

За ч. ч. 1, 3 ст. 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму.

Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до Єдиного державного реєстру, що відповідає приписам ч. 1 ст. 88 ЦК України, ч. 2 ст. 57 ГК України.

Враховуючи викладене, назву відповідача слід замінити з приватного акціонерного товариства "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" на публічне акціонерне товариство "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до постанови господарського суду м. Києва від 17.03.2015 у справі № 910/22487/14 товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Спіллловер" (позивач) визнаний банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з приписами ч. 2 ст. 41 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом" ліквідатором було проведено інвентаризацію майна боржника, за результатами якої встановлено, що 30.11.2013 між приватним акціонерним товариством "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" (продавець/відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Спіллловер" (покупець/позивач) був укладений договір купівлі-продажу недострою № 30-11/13 (далі - договір, а. с. 10), за яким продавець продає покупцю об'єкти незавершеного будівництва, розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Гранітна, 16, а саме: товарну майстерню літ. Г, загальною площею 359,5 кв. м; виробничу будівлю літ. Д, загальною площею 4187,3 кв. м; насосну станцію літ. Ж, загальною площею 116,2 кв. м; склад пиломатеріалів літ. ІІ, загальною площею 448 кв. м, зі ступенями будівельної готовності об'єктів, відповідно, 70%; 70%,37% та 90%, а покупець приймає та оплачує їх вартість на умовах, визначених в п. п. 3.1 - 3.4 договору.

Пунктом 2.3 договору сторони визначили, що товар вважається переданим та переходить у власність покупця з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі об'єктів.

Згідно з п. 3.3 договору покупець зобов'язаний оплатити вартість об'єктів протягом трьох календарних місяців з моменту підписання акту прийому-передачі об'єктів. У випадку виникнення взаємної грошової заборгованості, в тому числі за різними договорами, сторони можуть провести залік заборгованості відповідно до чинного цивільного законодавства.

На виконання умов договору, 30.11.2013 між сторонами було підписано акт прийому-передачі об'єктів незавершеного будівництва покупцю (а. с. 11).

02.12.2013 між позивачем та відповідачем було підписано договір про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна (а. с. 161), за яким сторони зобов'язалися в строк до 31.01.2014 вчинити дії з нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 з метою здійснення подальшої реєстрації об'єктів нерухомого майна за позивачем.

До настання зазначеного строку, а саме 30.12.2013 сторони уклали між собою угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 5410000,00 грн, що виникли у них у зв'язку з непогашенням позивачем перед відповідачем грошового зобов'язання в сумі 5410000,00 грн, яке виникло за договором купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, та у зв'язку з непогашенням відповідачем перед позивачем суми боргу в розмірі 5410855,38 грн, що виник на підставі договору купівлі-продажу № 4/13 від 25.11.2013 (а. с. 12).

Вважаючи умови договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 виконаними шляхом оплати відповідачу вартості придбаного нерухомого майна, позивач вказує, що відповідач свідомо ухилився від його нотаріального посвідчення, що в подальшому стало перешкодою для реєстрації за позивачем права власності на вказані об'єкти.

Згідно з отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 12.08.2015 № 42177336, позивачу стало відомо, що нерухоме майно (незавершене будівництво), що є предметом договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 перейшло у власність товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпрофресурс" (третя особа) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Оскільки, на думку позивача, останній з 30.11.2013 став законним володільцем придбаних об'єктів незавершеного будівництва, а відповідач не мав права розпоряджатися ними, з огляду на те, що це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна, позивач звернувся з даним позовом до суду та просив визнати укладений між ним та відповідачем договір купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Оцінивши в сукупності всі обставини справи згідно з поданими сторонами на вирішення спору доказами, господарський суд враховує таке.

Незавершене будівництво це обєкти, які розпочаті будівництвом і не прийняті в експлуатацію, включаючи законсервовані обєкти (Про затвердження Класифікатора державного майна: Наказ Фонду державного майна України від 15.03.2006 № 461).

Тобто незавершене будівництво це специфічна нерухомість, оскільки до завершення будівництва забудовник вважається лише власником матеріалів та обладнання, які використовувалися в процесі будівництва згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України.

Основна процедура переходу обєкта незавершеного будівництва у приватну власність є його приватизація, яка здійснюється згідно із Законом України «Про особливості приватизації обєктів незавершеного будівництва» від 14.09.2000, або шляхом проведення державної реєстрації згідно з постановою КМУ від 22 червня 2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (чинної на момент укладення спірного договору), наразі діючої постанови КМУ від 17.10.2013 № 868 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація права на незавершене будівництво здійснюється в порядку, встановленому для реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлене вперше.

Для реєстрації права власності на незавершений обєкт будівництва обовязковою є наявність державної реєстрації речового права на земельну ділянку на якій розташований обєкт незавершеного будівництва.

Після проведення державної реєстрації прав власності на обєкт незавершеного будівництва особі-власнику видається витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, після чого можна вчиняти щодо нього подальші операції, зокрема продаж такого обєкта.

Відповідно до ОСОБА_2 про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20157801 (а. с. 117) станом на 09.09.2008 за відкритим акціонерним товариством "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" було зареєстроване право власності на об'єкти незавершеного будівництва, розташовані по вул. Гранітна, буд. 16, у. Житомирі. Підставою виникнення права власності на вказане майно зазначено договір оренди земельної ділянки від 03.12.2004, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а. с. 118 - 127), та рішення постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації "Принцип" від 05.08.2008 ПВ-11-22/08 (а. с. 128 - 133) про визнання за ВАТ "ВО "Житомирнерудпром" права власності на об'єкти незавершеного будівництва, що знаходяться за адресою: м. Житомир, вул. Гранітна, 16, та зобов'язання КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради зареєструвати право власності за товариством на вказане майно.

Загальними зборами акціонерів ВАТ "ВО "Житомирнерудпром" 10.07.2012 було прийнято рішення про зміну найменування товариства з відкритого акціонерного товариства "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" на публічне акціонерне товариство "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" у відповідності до Закону України "Про акціонерні товариства".

За п. 1.1 статуту товариства, затвердженого загальними зборами акціонерів ВАТ (протокол № 2 від 04.11.2013), публічному акціонерному товариству "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" належать всі права та обов'язки, все рухоме та нерухоме майно, які належали відкритому акціонерному товариству "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" (а. с. 42).

30.11.2013 між приватним акціонерним товариством "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" та товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Спіллловер" було укладено договір купівлі-продажу недострою № 30-11/13, за яким АТ продало ТОВ об'єкти незавершеного будівництва розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Гранітна, 16.

Судом встановлено та поясненнями, наданими представником позивача в засіданні суду, підтверджено помилковість зазначення сторонами в договорі найменування продавця - приватне акціонерне товариство замість публічне, що також підтверджено матеріалами справи та вказує на належність відповідача у даній справі.

Пунктом 2.3 договору сторони передбачили, що товар вважається переданим та переходить у власність покупця з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі об'єктів.

30.11.2013 сторони по договору підписали акт прийому-передачі об'єктів незавершеного будівництва покупцю.

Ухвалою суду від 09.11.2015 позивача було зобов'язано надати докази фактичного володіння майном, переданим на виконання правочину № 30-11/13, з моменту підписання акту передачі (30.11.2013), однак вказаних доказів позивачем до суду надано не було.

Слід зазначити, що для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об'єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписами ст. ст. 209, 210 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК). Договір, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК).

Згідно зі ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Приписами ст. 182 ЦК України унормовано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Оскільки об'єкти незавершеного будівництва це специфічна нерухомість, право власності на яку виникає з моменту державної реєстрації цих прав у встановленому законодавством порядку, то правочини, вчинені щодо такого майна, в силу ст. ст. 182, 657 ЦК України підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У відповідності до ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи позовну заяву посилається на ч. 2 ст. 220 ЦК зазначаючи, що є докази, які свідчить про те, що відповідач ухилявся від здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, що є підставою для визнання вказаного правочину дійсним в судовому порядку.

В якості такого доказу позивач надав суду копію договору від 02.12.2013 про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 30-11/13 від 30.11.2013, згідно з п. п. 3.4 якого визначено, що сторони зобов'язані в строк до 31.01.2014 вчинити дії з нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 з метою здійснення подальшої реєстрації об'єктів незавершеного будівництва покупцем ТОВ з ІІ "Спілловер". При цьому продавець зобов'язався не пізніше ніж до 20.01.2014 підготувати пакет документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013. У випадку невиконання зобов'язання про нотаріальне посвідчення зі сторони продавця, такі дії вважаються ухиленням продавця в розумінні ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Договір укладений в звичайній письмовій формі та засвідчений печатками та підписами продавця та покупця.

Слід зазначити, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст. 43 ГПК).

З огляду на викладене, суд критично ставиться до поданого позивачем договору від 02.12.2013 про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 30-11/13 від 30.11.2013 як доказу ухилення відповідача від його посвідчення, оскільки про існування вказаного документу відповідачу стало відомо лише в останному судовому засіданні, письмові вимоги з приводу виконання договору від 02.12.2013 до відповідача не пред'являлись. Окрім того, договором визначено обов'язок відповідача підготувати пакет документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, до 20.01.2014, проте вже 30.12.2013 між сторонами договору укладається угода про зарахування зустрічних однорідних вимог за якою вони домовилися про погашення обсягу взаємних заборгованостей на суму 5410000,00 грн та відповідні зобов'язання були включені до податкової звітності (а. с. 53 - 58).

Тобто сторонами було свідомо вчинено дії спрямовані на виконання правочину без урахування п. 3 договору від 02.12.2013 про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, з огляду на актуальність набрання ним чинності перед початком його виконанням, що ставить під сумнів існування вказаного правочину від 02.12.2013 станом на той час.

Судом також враховано, що під час розгляду справи про банкрутство позивача (№ 910/22487/14) у господарському суді м. Києва та заявлення арбітражним керуючим ОСОБА_1 вимог про визнання за позивачем права власності на об'єкти незавершеного будівництва, що розташовані по вул. Гранітна, 16 у м. Житомирі, враховуючи його заінтересованість у вирішенні спору, позивачем не було надано суду примірник договору від 02.12.2013 про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, вказаний документ судом не досліджувався, його правова оцінка не здійснювалася.

До того ж про існування вказаного договору від 02.12.2013, як доказу правомірності укладення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, позивачем не було заявлено і при розгляді господарським судом Житомирської області за його позовом справи № 906/1431/15 про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 07.08.2015, за яким об'єкти незавершеного будівництва були продані третій особі.

За загальним правилом до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомого майна юридично є неукладеним, оскільки на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Згідно з ухвалою господарського суду м. Києва від 25.06.2015 у справі № 910/22487/14, яка набрала законної сили, судом встановлено, що договір купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 не є нотаріально посвідченим та зареєстрованим у встановленому законом порядку, а отже є нікчемним.

Зі змісту ст. 215 ЦК України слідує, що нікчемним визнається правочин недійсність якого встановлена законом. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК).

В пп. 2.5.2 п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Як зазначено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

В процесі розгляду справи, керуючись нормами чинного законодавства, судом було встановлено обов'язковість нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013; встановлення господарським судом м. Києва у межах розгляду справи про банкрутство № 910/22487/14 нікчемності вказаного договору, у зв'язку з недотримання вимог щодо його укладення; наявність критично оціненої судом угоди від 02.12.2013 про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, як єдиного доказу на підтвердження вказаних позивачем фактів; відсутність інших доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору; втрату можливості посвідчення його станом на момент прийняття рішення у справі у зв'язку з продажем об'єктів нерухомого майна, які були предметом договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 третій особі у справі; встановлену цивільним законодавством заборону щодо застосування норми частини другої статті 220 ЦК щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, що в сукупності виключає можливість задоволення заявлених позивачем позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Погоджуючись із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності підстав для задоволення позову, господарський суд також вбачає справедливими твердження відповідача, що при укладенні угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.12.2013 сторонами було порушено вимоги ч. 5 ст. 90 ЦК, оскільки фактично в преамбулі та умовах угоди, яка має поширюватися на сторін правочину № 30-11/13 від 30.11.2013, зазначено старе найменування відповідача, а по факту - найменування іншої юридичної особи відмінної від відповідача. Крім того, угоду засвідчено старою печаткою відповідача (ВАТ "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром"), яка мала бути знищена, у зв'язку зі зміною назви відповідача на ПАТ "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром", що є порушенням порядку ведення господарської діяльності товариства.

Поряд з цим, суд зазначає, що підписуючи договір купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, в преамбулі якого зазначено, що від імені відповідача договір підписує директор, який діє на підставі положень статуту товариства, позивач зобовязаний був ознайомитись з нормами статуту господарюючого субєкта, на підставі яких діють керівні органи контрагента.

Водночас, підпунктом 8.25.22 пункту 8.25 статуту ПАТ "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" прямо передбачено, що прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства, належить до виключної компетенції загальних зборах акціонерів ПАТ "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром".

З матеріалів справи, а саме копії балансу відповідача станом на 31.12.2012 (а. с. 147, 148), вбачається, що вартість проданих за умовами договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 об'єктів незавершеного будівництва перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства, що передувала року укладення договору. Отже директор ПАТ "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" мав право укладати спірний договір лише за згодою з вищим органом управління товариством.

Судом встановлено та позивачем не спростовано, що на момент укладення договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 рішення загальних зборів акціонерів товариства про вчинення значного правочину було відсутнє, тобто укладення оскаржуваного договору відбулося без достатнього волевиявлення ПАТ "Виробниче об'єднання" Житомирнерудпром" на укладення правочину щодо продажу об'єктів нерухомого майна, вчинення дій щодо його подальшого схвалення та з перевищенням наданих директору повноважень, що за переконанням господарського суду та за обставин підтвердження факту укладення договору, могло стати підставою для визнання його недійсним у відповідності з нормами ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Враховуючи, що при вирішенні спору судом було встановлено відсутність передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України підстав для звернення з позовом про визнання дійсним оспорюваного правочину № 30-11/13 від 30.11.2013, твердження позивача про відображення відповідачем грошового зобов'язання, визначеного договором купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013, у податковій накладній № 10 від 30.11.2013, що, на думку позивача, є доказом обізнаності посадових осіб відповідача про укладення та факт виконання відповідачем спірного договору, не впливає на результат вирішення спору, оскільки, по-перше, включення бухгалтером товариства, навіть за підписом директора, зобов'язання у податкову звітність не є категоричним доказом наступного схвалення правочину вищим органом управління товариством - загальними зборами акціонерів, а по-друге, наявні встановлені законом підстави визнання підписаного сторонами правочину неукладеним, навіть при частковому його виконанні.

Враховуючи вище викладене, суд зазначає, що позивач не зміг належними та допустимими доказам обґрунтувати правомірність заявлених у позовній заяві вимог, натомість доводи відповідача щодо спростування тверджень позивача про дійсність оспорюваного договору купівлі-продажу недострою № 30-11/13 від 30.11.2013 суд вважає переконливими.

З огляду на встановлені судом в процесі розгляду спору обставини укладення договору та досліджені подані учасниками процесу на обґрунтування своїх позицій докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 35, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.12.15

Суддя Прядко О.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивачу за адресою: вул. Панаса Мирного, 7, м. Київ, 01011

4 - відповідачу

5 - третій особі - рек. з пов.