РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

15 грудня 2015 року Справа № 902/1212/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Василишин А.Р. ,

судді Гулова А.Г.

за участю представників сторін:

позивача - пред-ка Ястремського О.Я. (пост. дов. № б/н від 26.10.2015 р.)

відповідача публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" - не з'явився

відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест"

на рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.15 р.

у справі № 902/1212/15 (суддя Мельник П.А. )

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест"

до публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання договору № BI-475100 недійсним

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.2015 р. у справі № 902/1212/15 відмовлено у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" до публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору № BI-475100 недійсним.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме - визнати недійсним договір № ВІ-475100 від 16 серпня 2013 року, укладений публічним акціонерним товариством "Вінницяобленерго" в особі структурної одиниці "Вінницькі міські електричні мережі" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.2015 р. у справі № 902/1212/15 підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, скаржник звертає увагу суду на наступне.

Відповідно до ч.ч.8-9 ст.39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області підтверджено, що об'єкт по АДРЕСА_1 не введений в експлуатацію, і ПАТ "Вінницяобленерго" не перевірило безпечність постачання електроенергії на об'єкт по АДРЕСА_1 та постачає електроенергію на об'єкт, не введений в експлуатацію, через що порушуються норми та безпечні умови для роботи персоналу та перебування людей відповідно до вимог нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, пожежної та техногенної безпеки, екологічних і санітарних норм тощо (є постійна, триваюча у часі загроза нормальному існуванню об'єкту та його знищенню), а також порушуються майнові права позивача.

Відповідно до рішення апеляційного суду Вінницької області від 22.11.2012 р. за апеляційною скаргою ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 17 жовтня 2008 року про визнання права власності за ОСОБА_3 на торгівельний комплекс та офіс, що розташований по АДРЕСА_2, позначений у плані літерою А, всього загальною площею літери А 1162,5 кв.м. скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.11.2012 р. встановлено, що право власності ОСОБА_3 на торговельно-офісний центр по АДРЕСА_1 не виникло.

Скаржник вважає, що ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" у повному обсязі виконало свої зобов'язання по договору підряду від 20.09.2006 р., профінансувавши будівництво, та прийнявши поетапно будівельні роботи, що підтверджується платіжними дорученнями. До завершення будівництва об'єкта інвестування та введення його в експлуатацію майнові права на вказаний об'єкт належать позивачу, який сплатив повну вартість об'єкту.

Скаржник вважає, що ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" у зв'язку з виконанням договору підряду № 20/09-001 від 20.09.2006 р. набуло майнові права на об'єкт будівництва у вигляді торгівельно-офісного центру, що розташований по АДРЕСА_1. Обставини щодо набуття ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" майнових прав на торгівельно-офісний центр по АДРЕСА_1 встановлені судовими рішеннями, зокрема, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 р. № 6-25858св14, тому відповідно до ст.35 ГПК України не підлягають доказуванню.

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що у позові відмовлено безпідставно, тому рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.2015 р. у справі № 902/1212/15 є незаконним і підлягає скасуванню.

Відповідач ПАТ "Вінницяобленерго" у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що господарський суд Вінницької області у повному обсязі дослідив усі обставини даної справи, дав належну оцінку усім доказам, які були надані сторонами по справі та постановив рішення по справі у відповідності до вимог чинного законодавства України, відтак, апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.2015 р. у справі № 902/1212/15 є законним та прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою позицію зазначає, що пунктом 1.9. Правил користування електричною енергією визначено, що постачальники електричної енергії за регульованим тарифом на закріпленій території не мають права відмовити споживачу або субспоживачу, електроустановки якого розташовані на цій території, в укладенні договору за умови дотримання вимог законодавства України, зокрема цих Правил та інших нормативно-технічних документів. Порядок укладення договору про постачання електричної енергії встановлений розділом 5 "Укладення договорів" ПКЕЕ. Пунктом 5.4. ПКЕЕ встановлено перелік документів, який має бути наданий заявником (споживачем електричної енергії) енергопостачальній організації для укладення договору про постачання електричної енергії.

Відповідач вказує, що серед інших документів, які мають бути надані заявником для укладення договору, ПКЕЕ встановлюють, що заявник в обов'язковому порядку має надати копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта). Для укладення договору про постачання електричної енергії крім документів, що передбачені п. 5.4. ПКЕЕ, споживач ФОП Халуп' як Т.І. надав копії витягів з державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно співвласників.

Судом першої інстанції було встановлено, що як на дату укладення оспорюваного договору, так і на дату розгляду справи в суді, особи, які уповноважили підприємця ОСОБА_2 укласти договір про постачання електричної енергії на об'єкти, визначені в цьому договорі, є співвласниками торгівельного комплексу по АДРЕСА_1.

Закон України "Про електроенергетику" та Правила користування електричною енергією не містять заборони постачати електричну енергію на об'єкти, які не введені в експлуатацію (об'єкти будівництва). Тому твердження скаржника, що без належним чином оформленого акта введення об'єкту будівництва в експлуатацію заборонено укладати договір про постачання електричної енергії на такі об'єкти, відповідач вважає необґрунтованим і доводить, що ч.9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не забороняє укладати договори на постачання ресурсів на об'єкт без зареєстрованої декларації про готовність об'єкта до експлуатації, а лише визначає, що така декларація є підставою для укладення договору про постачання ресурсів.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подала, що відповідно до ч.2 ст.96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні 15.12.2015 р. представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Відповідачі не забезпечили участь представників у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, що підтверджено поштовими повідомленнями /а.с.181-182 у т.2/, явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

28 липня 2009 року ОСОБА_5/продавець та ОСОБА_2/покупець був укладений договір купівлі - продажу № 1389, відповідно до якого продавець продав, а покупець - купила 1/20 частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані по АДРЕСА_1 /а.с.92 у т.1/.

Пунктом 1.1. вказаного договору визначено, що торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з приміщень: літ. "А": підвал-№1-1 по №1-20, площею 277,9 кв.м.; І поверх - приміщення № 2 з № 2-1 по № 2-5, площею 175,2 кв.м., приміщення № 5 з 5-1 по 5-13, площею 118,3 кв.м.; II поверх - приміщення з № 3-1 по № 3-18, площею 292, 9 кв.м.: III поверх - приміщення з № 4-1 по № 4-16, площею 297,6 кв.м. Загальна площа - 1161,9 кв.м.

Відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається з приміщення в будівлі літ. "А": ІІ-й поверх - частина приміщення №3-16, площею 57,0 кв.м.

Умовами 1.2. вказаного договору визначено, що відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу належить продавцю на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. 02.07.2009 р. по реєстру №1161, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02.07.2009 р. за № 3513280, витяг № 7461060.

Крім того, право власності на вказані приміщення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" 10.07.2009 р. за реєстром № 102, в реєстровій книзі № 3фо, реєстраційний №25369549, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23258029 (серії ССР № 198922) .

Пунктом 3.1. договору продавець свідчить, що частка торгівельного комплексу та офіс, що відчужується, до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї немає, а також прав у третіх осіб ( в тому числі за договорами, оренди, найм, чи шлюбним контрактом), як в межах України так і за її межами немає.

Відсутність заборони відчуження перевірено по витягах до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру іпотек від 28 липня 2009 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. За твердження продавця відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням (п.3.2., п. 3.3. договору).

Вищевказаний договір зареєстровано 28.07.2009 р. о 15:50, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів за № 7552390 від 28.07.2009 р. /а.с.93 у т. 1/. Договір є чинним і не оспорювався в судовому порядку

16.08.2013 р. публічним акціонерним товариством "Вінницяобленеро" в особі структурної одиниці "Вінницькі міські електричні мережі" як постачальником та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2/споживачем укладений договір № ВІ-475100 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_1 /а.с.13-19 у т.1/. Відповідно до п.9.4. договір діє до 31.12.2020 р. з продовженням на кожний наступний рік.

Відповідно до умов даного договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. До укладеного договору сторони підписали акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, обумовили порядок розрахунків, графік зняття показників засобів обліку електроенергії, визначили перелік місць встановлення електролічильників /а.с.21-27 у т.1/ тощо.

За умовами п.9.4 цей договір набирає чинності з дня його підписання. Договір підписаний сторонами і скріплений печаткою ПАТ "Вінницяобленеро".

Предметом спору у даній справі є визнання договору № ВІ-475100 про постачання електричної енергії від 16.08.2013 р. недійсним з тих підстав, що внаслідок укладення такого договору порушені норми чинного законодавства та майнові права позивача.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 1, 2, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено про те, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до статей 1, 8 ЦК України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Пленум Вищого господарського суду України в абз. 4 п. 2.1. постанови від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями) роз'яснив, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 р. у справі №6-25 цс 12 висловив правову позицію, за якої відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на викладене вище, колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку позивач не є стороною оспорюваного правочину, а доводить про порушення його прав та законних інтересів вчиненням такого правочину.

Разом з тим, як зазначає позивач, останній перебуває в статусі заінтересованої особи, права якої порушено, з огляду на те, що набув майнові права на об'єкт електропостачання, що встановлено судовим рішенням - рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 р. у справі № 6-25858cв14.

Колегія суддів враховує, що відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 р. у справі № 6-25858cв14 встановлено, що позивач виконав своє грошове зобов'язання за договором будівельного підряду № 20/09-001 від 20.09.2006 р., сплативши в повному обсязі вартість послуг генпідрядника по будівництву об'єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та саме на цій підставі суд зробив висновок, що ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт.

Отже, зазначеним рішенням право власності на об'єкт нерухомості за позивачем не визнано, як зазначає про це позивач.

Крім того, не є достатніми та належними відповідно до норм ст.34 ГПК України доказами виникнення права власності первинні документи про оплату позивачем виконаних робіт за договором підряду № 20/09-001 від 20.09.2006 р., як про це помилково стверджує позивач.

При цьому колегія суддів звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що 21.04.2010 р. ОСОБА_7 як продавцем та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_2 (покупці) бу укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продала, а покупці купили-1/10 (одну десяту) частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані в АДРЕСА_1 в такому порядку: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_2- по 1/90 частці, а ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - по 1/180 частці.

Згідно з умовами наведеного договору, торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з будівлі торгівельного комплексу та офісу, цегляного, загальною площею 1157,7 кв.м., означеного на плані літерою "А" та підвалу із з/б блоків, означеного на плані літерою "п/А", розташованого на земельній ділянці площею 526 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1. Відповідно до правовстановлюючого документа та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25757708 серії ССТ № 568745 від 01.04.2010 р., виданого КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації", відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається. з приміщень: на першому поверсі - 6-1; 3-1; 3-5; на другому поверсі приміщення 7-1; 7-2; 7-7; 7-8; 7-9; на третьому поверсі приміщення: 9-1; 9-2; 9-7; 9-8; 9-9. Загальною площею - 137,6 кв. м.

Відсутність заборони відчуження перевірено по витягах з Єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна Державного реєстру іпотек від 21 квітня 2009 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. ( п.3.2. договору).

Даний договір зареєстровано 19.09.2010 р. про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27364996.

Апеляційний суд Вінницької області 04.02.2013 р. прийняв рішення у справі № 212/11462/2012 за позовом ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" про визнання договору купівлі-продажу від 21.04.2010 р. недійсним. Суд відмовив у позові та встановив, зокрема, що немає підстав вважати, що позивач набув майнові права (право власності) на торгівельний комплекс та офіс, розташований по АДРЕСА_1, і що ці його права та законні інтереси порушено вчиненням оскаржуваного правочину /а.с. 140-143 у т.2/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2012 р. встановлено те, що ТОВ "Компанія Бізнеснесторгінвест" сплатила ТОВ "Виробничо-торгівельна фірма "ДЛД" кошти за проведення робіт по спорудженню торговельного комплексу та офісу по АДРЕСА_1, проте це не може свідчити про порушення прав позивача на об'єкт нерухомості, оскільки такі права, в тому числі майнові, у останнього не виникли /а.с.130-131 у т. 2/.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, судова колегія вважає безсумнівними встановлені рішеннями судів у справах № 6-25858cв14 та № 212/11462/2012 факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які не потребують додаткового доведення зазначених обставин та фактів.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про власні майнові права на об'єкт по АДРЕСА_1, стосовно постачання електричної енергії на який укладений оспорюваний договір № ВІ-475100.

Таким чином, колегія суддів не встановила, а скаржником не доведено, яким чином і які саме права позивача порушені внаслідок оспорюваного договору про постачання електричної енергії № ВІ-475100 від 16.08.2013 р., відповідно, не доведено правового зв'язку у поновленні порушеного права позивача, як вважає останній, у разі визнання вказаного договору недійсним. Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача порушеного права, що підлягало б відновленню в судовому порядку шляхом визнання недійсним договору про постачання електричної енергії № ВІ-475100 від 16.08.2013 р.

Разом з тим, колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність доводів позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України засади організації та експлуатації енергосистем визначаються виключно законами України. Такими, зокрема, є Закони України "Про електроенергетику", Закон України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України", а також відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Норми зазначених законодавчих актів деталізовані в положеннях Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. № 28 (далі - Правила).

Відповідно до ст.275 ГК України встановлено, що споживання електроенергії є договірним; відпуск електроенергії без оформлення договору енергопостачання не допускається; суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів електроенергією, зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, постачанням використанням електроенергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об'єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної енергії регулюються Законом України «Про електроенергетику».

Згідно вимог Закону України «Про електроенергетику» енергопостачальники зобов'язані забезпечувати надійне постачання електричної енергії згідно з умовами ліцензій та договорів.

Частиною 6 ст.179 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів (суб'єктів господарювання або не господарюючих суб'єктів юридичних осіб) електроенергією зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Укладення договору про постачання електричної енергії та визначення його змісту на основі типового договору передбачено пунктом 5.2 Правил, що міститься в додатку 3 до Правил. Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

Договір про постачання електричної енергії на основі типового договору укладається постачальником електричної енергії за регульованим тарифом з усіма споживачами та субспоживачами (крім населення), об'єкти яких розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом.

Пунктом 1.9. Правил передбачено, що постачальники електричної енергії за регульованим тарифом на закріпленій території не мають права відмовити споживачу або субспоживачу, електроустановки якого розташовані на цій території, в укладенні договору за умови дотримання вимог законодавства України, зокрема цих Правил та інших нормативно-технічних документів.

Пунктом 5.4. Правил встановлено перелік документів, який має бути наданий заявником (споживачем електричної енергії) енергопостачальній організації для укладення договору про постачання електричної енергії. Серед інших документів, які мають бути надані заявником для укладення договору, Правила визначають, що заявник в обов'язковому порядку має надати копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку.

Відтак, законом не заборонено укладення договорів із субспоживачами, а тому договором про постачання електричної енергії № ВІ-475100 від 16 серпня 2013 року не порушено норми Закону України «Про електроенергетику», договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства та Правил користування електричною енергією, що виключає підстави визнання його недійсним. При цьому на підтвердження права власності заявником ОСОБА_2, було надано копії витягів з державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно співвласників, рішення загальних зборів та копії технічних умов на електропостачання торгівельного комплексу /а.с.70, 71, 75, 77, 79, 82, 84-85 у т.1/.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилання позивача на порушення норм ст.ст.11, 14, 714 ЦК України, Закону України "Про електроенергетику", "Правил користування електричною енергією" та Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.2015 р. у справі № 902/1212/15 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на нормах чинного законодавства і немає підстав для його скасування чи зміни за ст.104 ГПК України. Доводи скаржника не спростовують обґрунтованих висновків суду.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" залишити без задоволення. Рішення господарського суду Вінницької області від 19.10.2015 р. у справі № 902/1212/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 902/1212/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Гулова А.Г.