КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа№ 910/19367/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання: Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Єлтишева С.Л. - довіреність № 13 від 31.12.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015

у справі № 910/19367/15 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Коріс Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"

про стягнення 630 536,69 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Коріс Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, поданої 17.09.2015) 588 831,84 грн., з яких: 421 788,37 грн. заборгованість з врегулювання витрат пов'язаних з врегулюванням страхових випадків, заборгованість з відшкодування банківських витрат, включаючи різницю в курсах при купівлі та перерахуванні валюти представництвам у розмірі 88 780,79 грн. та 78 172,68 грн. винагороди.

Позов обґрунтовано тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору доручення № 413 від 12.12.2005 відповідач не здійснив повну та своєчасну оплату за надані послуги, у зв'язку з чим має заборгованість перед позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 143 562,45 грн. та 2 861,72 грн. - судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПрАТ "Страхова компанія "Нова" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, безпідставно стягнув частину заборгованості на підставі акту звірки взаєморозрахунків та гарантійного листа відповідача від 30.10.2013.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.11.2015.

У судовому засіданні 24.11.2015 у відповідності до вимог ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 15.12.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2015, судовою колегією у складі: головуючий суддя - О.М. Коротун, судді: Гаврилюк О.М., Лобань О.І. прийнято апеляційну скаргу до провадження та розпочато розгляд апеляційної скарги спочатку.

У судовому засіданні 15.12.2015 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Наполягав на тому, що договірний обов'язки по сплаті виставлених позивачем рахунків не настав, оскільки ПрАТ "Коріс Україна" не надало акти виконаних робіт на виконання п. 3.2 договору, тоді як обов'язок по оплаті виникає тільки після зазначених дій. На огляд колегії суддів надав оригінал двостороннього акту звірки взаєморозрахунків. Дійсність гарантійного листа від 30.10.2013 не заперечував, проте наполягав на тому, що вказаний доказ не є доказом настання обов'язку оплати наданих позивачем послуг.

Позивач у судове засідання 15.12.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка, надана представником позивача 24.11.2015 про обізнаність щодо дати наступного судового засідання.

11.12.2015 через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду позивач подав копії документів (рахунків-фактур). Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлена наявність вказаних доказів у матеріалах справи.

Жодних клопотань або пояснень позивач не подав. Разом з цим, у судовому засіданні 24.11.2015 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань та заяв про відкладення розгляду справи (в тому числі щодо неможливості подання доказів з причин, що не залежать від сторони тощо), Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.12.2005 між позивачем та відповідачем був укладений договір доручення № 413 (далі - договір), відповідно до п.1.1. якого відповідач (довіритель) доручає, а позивач (повірений) зобов'язується від імені та за рахунок довірителя надавати протягом дії даного договору асистантські послуги застрахованим особам довірителя, а останній зобов'язується здійснювати оплату таких послуг на умовах даного договору.

Згідно з п. 1.2. договору, повірений зобов'язується надавати асистантські послуги на території всього світу.

Пунктом 8.1. визначено, що договір набирає чинності з 12.12.2005 та діє до 31.12.2006. Якщо жодна із сторін письмово не заявить про свій намір розірвати договір і не повідомить про це іншу сторону за шістдесят календарних днів до закінчення строку дії даного договору, дія договору продовжується на наступний рік на тих самих умовах.

Договір може бути розірваним достроково за згодою сторін. При цьому сторона, яка є ініціатором розірвання, повинна повідомити іншу сторону за 3 (три) місяці до передбачуваної дати розірвання (п. 8.2. договору).

Розділом третім договору сторони погодили порядок здійснення розрахунків.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 30.12.2005 сторони підписали додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої сторони внесли зміни в умови вищевказаного договору, зокрема, сторони виклали п. 3.2. договору у наступній редакції:

"3.2. відшкодування витрат, пов'язаних з врегулюванням страхових випадків, здійснюється довірителем протягом 15 (п'ятнадцяти) робочих днів після отримання рахунків повіреного та оригіналу підписаного сторонами акту виконаних робіт. Підставою для рахунків повіреного є рахунки представництв (датовані, починаючи з дати підписання договору доручення), що становлять розмір збитку без урахування будь-яких додаткових витрат, які можуть бути понесені представництвом. Перерахунок валюти у гривні здійснюється повіреним за курсом НБУ на дату виставлення рахунку представництва. Відшкодування довірителя не є доходом або власністю повіреного, та використовуються останнім для подальших розрахунків з представництвами".

Також даною додатковою угодою сторони виклали п. 3.4. договору у наступній редакції:

"3.4. довіритель зобов'язаний відшкодувати повіреному всі банківські витрати (згідно тарифів банку), включаючи різницю в курсах при купівлі та перерахуванні валюти представництвам, протягом 5 (п'яти) робочих днів після отримання рахунків від повіреного та акту виконаних робіт. Повірений за фактом перерахування валюти надає довірителю рахунок із зазначенням понесених банківських витрат (згідно тарифів банку)".

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 08.12.2008 між ними було підписано додаткову угоду № 3 до договору доручення № 413 від 12.12.2005, відповідно до умов якої сторони вирішили внести зміни до п. 3.3. та викласти його у наступній редакції:

"за виконання даного договору, на підставі звіту довірителя, рахунка повіреного, та підписаного сторонами акта виконаних робіт, довіритель перераховує на поточний рахунок повіреного винагороду, яка є частиною зібраних страховиком страхових премій по договорам добровільного страхування медичних витрат, в розмірі 7,7% від страхової брутто-премії, вказаної в оформленому належним чином оригіналі звіту (бордеро) протягом 20 робочих днів після закінчення звітного місяця".

Згідно додаткової угоди № 5 від 18.01.2012, сторони визначили, що внаслідок невиконання повіреним у повному обсязі умов договору в частині надання асистанських послуг протягом липня 2010 - серпня 2011 вважати за неможливе визнання та перерахування винагороди (та відповідно заборгованості) за вказаний період в повному обсязі; за період з 01.07.2010 по 30.12.2010 (акти виконаних робіт за червень - листопад 2010) повіреному перераховується 100% від нарахованої суми винагороди, а саме, 118 258.20 грн.; за період з 01.01.2011 по 31.08.2011 (акти виконаних робіт за грудень 2010 - серпень 2011) повіреному перераховується 60% від нарахованої суми винагороди (157 664,95 грн.) за вказаний період, а саме, 94 598,97 грн. Враховуючи, що за період з 01.03.2011 р. по 30.05.2011 повіреному вже було перераховано комісійну винагороду в повному обсязі (67 883,97 грн.), повіреному має бути перераховано 26 715.00 грн.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач зазначав, що виконуючи договір, він надавав послуги застрахованим відповідачем особам та виставляв рахунки для здійснення оплати, проте відповідач не здійснив оплату в повному обсязі.

Судом першої інстанції у рішенні визначено правомірний перелік рахунків-фактур, по яких заявлено позовні вимоги. Так, загальна сума наданих позивачем рахунків (копії яких наявні в матеріалах справи) та доказів оплати яких не надано відповідачем становить - 421 788,37 грн.

Крім того, позивач зазначав, що на виконання умов договору, а саме п. 3.4., довіритель має відшкодовувати повіреному витрати, пов'язані з купівлею та перерахуванням валюти закордонним представництвам, оскільки відповідач в порушення умов договору не здійснив відшкодування даних витрат, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по рахункам-фактурам з 29.12.2008 по 05.06.2014. у розмірі 88 870,79 грн.

Також у позові ПрАТ «Коріс Україна» зазначає, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині перерахування винагороди за виконання умов договору, в останнього за період з 30.12.2010 по 31.12.2012 утворилась заборгованість в розмірі 78 172,68 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованості в загальному розмірі 588 831,84 грн., з яких 421 788,37 грн. - заборгованість з врегулювання витрат, пов'язаних з врегулюванням страхових випадків; заборгованість з відшкодування банківських витрат, включаючи різницю в курсах при купівлі та перерахуванні валюти представництвам у розмірі 88 780,79 грн. та 78 172,68 грн. винагороди.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції апелянт наполягав на тому, що за відсутності доказів підписання актів приймання-передачі послуг та виставлення їх позивачем відповідачу, у останнього не виник обов'язок оплачувати надані послуги.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 30.10.2013, ПрАТ "СК "Нова" гарантійним листом № 2588/0/17-13 зобов'язалось здійснити відшкодування витрат, пов'язаних з врегулюванням збитків за наступним переліком випадків: рахунок-фактура № 1318 від 15.04.2011 на суму 3443,74 грн; рахунок-фактура № 436 від 14.05.013 на суму 1518,67 грн.; рахунок-фактура № 738 від 31.01.2012 на суму 3938,10 грн; рахунок-фактура № 2389 від 23.03.2012 на суму 37674,99 грн; рахунок-фактура № 2448 від 22.03.2012 на суму 967,44 грн; рахунок-фактура № 5680 від 06.09 2012 на суму 1212,36 грн; рахунок-фактура № 5932 від 21.09.2012 на суму 623,73 грн; рахунок-фактура № 7095 від 06.11.2012 на суму 357,00 грн; рахунок-фактура № 7194 від 09.11.2012 на суму 865,00 грн; рахунок-фактура № 7280 від 09.11.2012 на суму 712,59 грн; рахунок-фактура № 7379 від 13.11.2012 на суму 417,34 грн; рахунок-фактура № 7510 від 15.11.2012 на суму 1045,26 грн; рахунок-фактура № 7810 від 20.11.2012 на суму 485,45 грн; рахунок-фактура № 8512 від 12.12.2012 на суму 1204,70 грн; рахунок-фактура № 8733 від 19.12.2012 на суму 579,54 грн; рахунок-фактура № 8774 від 20.12.2012 на суму 956,91 грн; рахунок-фактура № 8777 від 20.12.2012 на суму 956,91 грн; рахунок-фактура № 00008778 від 20.12.2012 на суму 956,29 грн; рахунок-фактура № 8782 від 20.12.2012 на суму 691,10 грн; рахунок-фактура № 29 від 02.01.2013 на суму 948,35 грн; рахунок-фактура № 00000035 від 02.01.2013 на суму 990,49 грн; рахунок-фактура № 000000041 від 02.01.2013 на суму 1127,48 грн; рахунок-фактура № 000000049 від 02.01.2013 на суму 948,35 грн; рахунок-фактура № 000000050 від 02.01.2013 на суму 1159,09 грн; рахунок-фактура № 000000063 від 02.01.2013 на суму 948,35 грн; рахунок-фактура № від 02.01.2013 на суму 1475,20 грн; рахунок-фактура № 000000088 від 03.01.2013 на суму 474,17 грн; рахунок-фактура № 000000170 від 04.01.2013 на суму 1151,97 грн; рахунок-фактура № 000000195 від 04.01.2013 на суму 1570,86 грн; рахунок-фактура № від 14.01.2013 на суму 477,45 грн; рахунок-фактура № від 18.01.2013 на суму 747,95 грн; рахунок-фактура № від 30.01.2013 на суму 1395,81 грн; рахунок-фактура № від 30.01.2013 на суму 891,17 грн; рахунок-фактура № від 30.01.2013 на суму 1073,70 грн; рахунок-фактура № від 20.02.2013 на суму 960,29 грн; рахунок-фактура № від 13.03.2013 на суму 938,99 грн; рахунок-фактура № 6148 від 15.12.2010 на суму 2800,00 грн; рахунок-фактура № 3256 від 03.05.2012 на суму 934,66 грн; рахунок-фактура № 6470 від 16.10.2012 на суму 335,00 грн; рахунок-фактура № 622 від 21.01.2013 на суму 1838,39 грн; рахунок-фактура № 6233 від 18.12.2010 на суму 1073,00 грн; рахунок-фактура № 251 від 28.01.2011 на суму 228,41 грн; рахунок-фактура № 2193 від 14.03.2012 на суму 2008,36 грн; рахунок-фактура № 2923 від 13.04.2012 на суму 2422,02 грн; рахунок-фактура № 3167 від 25.04,2012 на суму 2805,71 грн; рахунок-фактура № 3335 від 03.05.2012 на суму 951,29 грн; рахунок-фактура № 3337 від 03.05.2012 на суму 634,00 грн; рахунок-фактура № 3338 від 03.05.2012 на суму 634,19 грн; рахунок-фактура № 3339 від 03.05.2012 на суму 634,19 грн; рахунок-фактура № 3340 від 03.05.2012 на суму 634,19 грн; рахунок-фактура № 3350 від 03.05.2012 на суму 317,10 грн; рахунок-фактура № 3366 від 03.05.2012 на суму 634,19 грн; рахунок-фактура № 4213 від 15.06.2012 на суму 1033,23 грн; рахунок-фактура № 4616 від 02.07.2012 на суму 1184,90 грн; рахунок-фактура № 4769 від 04.07.2012 на суму 904,55 грн; рахунок-фактура № 5030 від 20.07.2012 на суму 638,36 грн; рахунок-фактура № 5489 від 15.08.2012 на суму 392,04 грн; рахунок-фактура № 5980 від 24.09.2012 на суму 674,79 грн; рахунок-фактура № 5982 від 24.09.2012 на суму 1609,10 грн; рахунок-фактура № 5983 від 24.09.2012 на суму 674,79 грн; рахунок-фактура № 5984 від 24.09.2012 на суму 467,16 грн; рахунок-фактура № 5986 від 24.09.2012 на суму 467,16 грн.; рахунок-фактура № 5987 від 24.09.2012 на суму 467,16 грн; рахунок-фактура № 5992 від 24.09.2012 на суму 467,16 грн; рахунок-фактура № 6266 від 04.10.2012 на суму 887,02 грн.; рахунок-фактура № 6382 від 11.10.2012 на суму 721,15; грн; рахунок-фактура № 6425 від 15.10.2012 на суму 362,00 грн; рахунок-фактура № 6471 від 16.10.2012 на суму 933,02 грн.; рахунок-фактура № 6481 від 16.10.2012 на суму 2955,61 грн; рахунок-фактура № 000041 від 02.01.2013 на суму 948,36 грн; рахунок-фактура № 000001574 від 20.02.2013 на суму 2686,78 грн. Всього на загальну суму 109 802,08 грн

За даним гарантійним листом відповідач зобов'язався сплатити за вищезазначеними пунктами, рівними платежами у період з 01.01.2014 по 31.05.2014 пропорційно зазначеному періоду. Дійсність зазначеного документу не заперечується відповідачем, також не заперечується факт підписання вказаного листа уповноваженою особою відповідача в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що акти виконаних робіт, які долучені позивачем до матеріалів справи відповідачем не підписані. Доказів направлення на адресу відповідача актів виконаних робіт позивач також суду не надав.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині того, що, відповідачем 30.10.2013 вчинялись дії, які свідчать про визнання ним боргу за договором доручення (а саме, підписання головою правління та скріпленням печаткою ПрАТ «СК «Нова» гарантійного листа № 2588/0/17-13) згідно з додатком до даного гарантійного листа на загальну суму 109 802,08 грн. В цій частині також є правомірним висновок суду першої інстанції про те, що з 30.10.2013 перебіг позовної давності почався заново по зазначеним рахункам і на момент звернення з позовною заявою такий строк не сплив.

Так, відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу.

Статтею 264 вказаного Кодексу унормовано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відтак, заява відповідача про застосування строку позовної давності стосовно вимог по вищезазначених рахунках, які містяться в додатку до гарантійного листа на суму 109 802,08 грн., не підлягає задоволенню, оскільки з 30.10.2013 перебіг позовної давності почався заново по зазначеним рахункам і на момент звернення з позовною заявою такий строк не сплив.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 10.09.2015, між сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 10.09.2015 за договором № 413 від 12.12.2005, відповідно до якого заборгованість ПрАТ "Страхова компанія "Нова" перед ПрАТ "Коріс Україна" становить 225 092,36 грн. по відповідним рахункам-фактури, складеним за період з 30.09.10 по 05.06.14 на загальну суму 225 092,36 грн. (оригінал цього акту було надано відповідачем на огляд в судовому засіданні 15.12.2015, про що зазначено в протоколі судового засідання).

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта стосовно того, що акт звірки не є первинним документом, на підтвердження здійснення господарської операції в розумінні ч. 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». В свою чергу, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач заперечував настання обов'язку оплатити договірні послуги, однак стороною не заперечується факт своєчасного надання таких послуг позивачем у спірний період та їх обсяг, що окремо підтверджується гарантійним листом та вищезазначеним актом звірки взаєморозрахунків. Також апелянтом не заперечується, що в період договірних відноси ним не ініціювалися дії по розірванню договору в порядку п. 8.2. договору (в тому числі через належне та своєчасне виконання повіреним власних обов'язків).

Натомість, загальними засадами цивільних правовідносин є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України), а відтак відповідач не був позбавлений права звернутися до позивача для надання необхідних для нього документів задля того, щоб зі свого боку не порушувати договірні зобов'язання та своєчасно здійснити оплату наданих послуг.

При цьому, колегія суддів враховує специфіку договірних відносин між сторонами та зазначає, що обов'язок позивача по врегулюванню страхових випадків за межами України вимагає від останнього швидкого та своєчасного реагування в разі настання страхових випадків. Такий обов'язок має ряд особливостей, передбачених чинним законодавством про страхування та не ставиться в залежність від бажання або небажання відповідача підписати акти приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг. Втім, в матеріалах справи наявні довідки, чеки, накладні з іноземних медичних, фармакологічних та інших компаній і закладів, якими підтверджується настання страхових випадків, які, в свою чергу, належним чином врегулював позивач на виконання умов договору (доказів іншого відповідачем надано не було).

Судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України також прийняті, як належні, доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що відповідач частково виконував зобов'язання за договором доручення № 413 на суму 74 127,47 грн., які також свідчать про визнання відповідачем вимог позивача.

Так само, відповідачем у відзиві на позовну заяву було підтверджено, що ним частково сплачувалися кошти у розмірі 80000,00 грн. по додатковій угоді № 5 до договору (т. 5, а.с. 60, копія виписки по особовому рахунку з АТ «Астра Банк»).

З огляду на наведене, правомірним є доводи позивача про те, що всі страхові випадки, за якими ПрАТ «Коріс України» забезпечило надання асистанських послуг з організації медичної та іншої допомоги застрахованим довірителем особам узгоджувалися, оформлялися та частково оплачувалися відповідачем відповідно до звичаїв ділового обороту та усталеної між сторонами практики виконання договору. В тому числі сторони здійснювали листування шляхом направлення один одному електронних листів в додатках до яких позивачем також направлялися акти приймання передачі послуг (витяги з електронної пошти наявні в матеріалах справи).

Крім того, суд апеляційної інстанції окремо зауважує, що клопотанням про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, поданим до суду першої інстанції, відповідач фактично суперечить власним доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які ґрунтуються на позиції того, що строк оплати наданих послуг взагалі не настав, оскільки акти приймання передачі не підписані з боку відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновкам місцевого господарського суду в частині того, що заборгованість, яка є предметом стягнення у даній справі, являє собою заборгованість зі сплати періодичних платежів, строк для внесення яких наставав для кожного окремо, а отже і строк позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з таких платежів має визначатися окремо.

З огляду на вищевикладене, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що рахунки-фактури, які включені до акту звірки взаєморозрахунків від 10.09.2015, а саме: рахунок-фактура СФ-0006225 (30.09.10); рахунок-фактура СФ-0007396 (30.12.10); рахунок-фактура СФ-0000365 (28.02.11); рахунок-фактура СФ-0001720 (31.05.11); рахунок-фактура СФ-0002189 (31.07.11); рахунок-фактура СФ-0002370 (31.08.11); рахунок-фактура (04.07.12) на загальну суму 78 546,96 грн. не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Окрім того, судом першої інстанції було правомірно здійснено відрахування суми окремих рахунків-фактури, що містяться в акті звірки взаємних розрахунків від 10.09.2015, оскільки вони також включені до гарантійного листа від 30.10.2013 № 2588/0/17-13.

Враховуючи викладене, задоволенню підлягають позовні вимоги позивача по наступним рахункам фактури (які також визначені в акті звірки взаєморозрахунків та суми по яких не заперечуються відповідачем): (02.01.13) на суму 1127,48; (18.01.13) на суму 747,95 грн; (16.05.11) 1595,70 грн; (03.07.12) на суму 624,03 грн; СФ-0001937 (02.08.12) на суму 51,74 грн; СФ-0002035 (31.07.12) на суму 5567,41 грн; СФ-0002170 (31.08.12) на суму 96,41 грн; СФ-0002331 (31.08.12) на суму 7609,58 грн; СФ-0002629 (29.10.12) на суму 132,50 грн; (18.10.12) на суму 943,81 грн; СФ-0002589 (31.10.12) на суму 14,77 грн; (02.01.13) на суму 2092,47 грн; СФ-0003028 (31.12.12) на суму 7,72 грн; (18.01.13) на суму 1250,15 грн; (04.02.13) на суму 3043,73 грн; СФ-0000309 (18.02.13) на суму 65,00 грн; СФ-0001235 (15.05.13) на суму 2,38 грн; СФ-0001246 (15.05.13) на суму 107,97 грн; СФ-0001428 (04.06.13) на суму 136,88 грн; СФ-0001433 (04.06.13) на суму 262,51 грн; СФ-0001455 (05.06.13) на суму 163,28 грн; СФ-0001475 (05.06.13) на суму 55,81 грн; СФ-0001483 (05.06.13) на суму 159,35 грн; СФ-0001485 (05.06.13) на суму 246,51 грн; СФ-0001683 (02.07.13) на суму 328,99 грн; (04.07.13) на суму 569,70 грн; (01.08.13) на суму 901,91 грн; (02.08.13) на суму 899,26 грн; (20.09.13) на суму 227,36 грн; (01.10.13) на суму 1156,59 грн; СФ-0002515 (16.10.13) на суму 112,33 грн; СФ-0002903 (17.12.13) на суму 173,97 грн; СФ-0000691 (05.06.14) на суму 3285,12 грн - на загальну суму - 33 760,37 грн.

Щодо позовних вимог по додатковій угоді від 18.01.2012 № 5 до договору доручення від 12.12.2005 № 413 - суд першої інстанції правомірно встановив, що заборгованість по даній додатковій угоді складає - 64 973,20 грн., останній платіж повинен був сплачений в серпні 2012 року. Однак до даної додаткової угоди не додано жодного рахунку-фактури та актів виконаних робіт, які були б належним чином завірені та підписані сторонами та з яких би вбачалась сума заборгованості, по кожному рахунку окремо, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

З огляду на вищевстановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що обґрунтованою, доведеною та не спростованою відповідачем є заборгованість за договором у розмірі 143 562,45 грн (109 802,08 грн. - за гарантійним листом + 33 760, 37 грн. - згідно акту звірки взаєморозрахунків).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано та законно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму в розмірі 143 562,45 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі № 910/19367/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі № 910/19367/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19367/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

О.І. Лобань