ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р.Справа № 922/5917/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Навчально-виробниче підприємство "Корд", м. Харків
про стягнення коштів у розмірі 30 592,90 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. № 66-01-16/86-1 від 16.04.2015 року

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Національний технічний університет "Харківський політехнічний інститут", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Навчально-виробниче підприємство "Корд", про стягнення заборгованості у розмірі 25 737,38 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати у розмірі 1 218,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем свого зобов'язання за договором оренди № 42 від 01 травня 1999 року щодо відшкодування земельного податку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09 листопада 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/5917/15 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 23 листопада 2015 року.

23 листопада 2015 року ухвалою господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 08 грудня 2015 року.

04 грудня 2015 року судом долучено до матеріалів справи документи, які надійшли через канцелярію суду від позивача: заяву на виконання вимог ухвали суду (вх. № 48548 від 04 грудня 2015 року) з довідкою Управління Державної казначейської служби України; заяву про збільшення позовних вимог (вх. № 48549 від 04 грудня 2015 року) з додатками.

В призначене судове засідання 08 грудня 2015 року з'явився представник позивача та просив суд прийняти до розгляду заяву про збільшення позовних вимог. Задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх. № 48549 від 04 грудня 2015 року).

Суд, розглянувши питання прийняття до розгляду заяви представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, зазначає наступне.

Частиною 4 ст. 22 ГПК України внормовано право позивача на збільшення розміру позовних вимог до прийняття судом рішення по справі.

Як зазначено в п. 3.11 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшення або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яка була заявлена в позовній заяві.

Дослідивши вказану заяву (вх. № 48549 від 04 грудня 2015 року) про збільшення розміру позовних вимог суд встановив, що даною заявою позивачем збільшено період нарахування суми заборгованості по відшкодуванню земельного податку. Заява (вх. № 48549 від 04 грудня 2015 року) підписана уповноваженою особою; позивачем дотримано правила вчинення процесуальної дії - надано докази направлення заяви про збільшення позовних вимог відповідачу.

З огляду на наведене, суд вважає за можливе прийняти заяву позивача (вх. № 48549 від 04 грудня 2015 року) про збільшення позовних вимог до розгляду, подальший розгляд справи здійснюється з її урахуванням.

Відповідач свого повноважного представника в судове засідання не направив, витребувані судом документи не надав, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням з відміткою поштової установи "за закінченим терміном зберігання" (арк. спр. 48-52).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб фізичних осіб підприємців, місцезнаходження юридичної особи відповідача: 61002, Харківська область, місто Харків, Київський район, вулиця Фрунзе, будинок 21, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи. Відповідно до вимог частини 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не зявилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомлення суду стороною, а у разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважаються, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не зявився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчить, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 08 грудня 2015 року представник позивача не вияв наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01 травня 1999 року між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено договір оренди № 42 (зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами до даного договору).

Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані на другому поверсі 1 та 2 секції гуртожитку № 1 "Гігант" за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 79/1. Загальна площа нежитлових приміщень складає 882,4 кв.м., вартість яких визначена відповідно до експертного висновку, виконаного експертами, та з урахуванням індексу інфляції за вересень 1998 року - січень 2003 року становить 495 229,00 грн. Приміщення використано для розміщення Центру професійної, медичної та соціальної реабілітації інвалідів Державного навчального-виробничого підприємства "Корд", діючого на підставі положення, погодженого Харківським обласним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів".

Вказане приміщення було фактично передано орендареві 01 травня 1999 року, про що свідчить наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі орендованого майна, підписаний між сторонами та скріплений печатками сторін (арк. спр. 13).

Річна орендна плата визначається на підставі "Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна", затвердженою Постановою КМУ від 04 жовтня 1995 року № 786 та змін до Методики, затверджених Постановою КМУ від 27.12.2006 року № 1846 і складає 15 196, 00 грн., без урахування індексів інфляції та ПДВ. Орендна плата за базовий місяць перераховується орендарем безпосередньо до Державного бюджету та Орендодавцю щомісячно до 20-го числа наступного місяця, на рахунки, визначені фінансовими органами та орендодавцем у співвідношенні: 50% - орендодавцеві, що становить 633,16 грн.; 50% - до бюджету України, що становить 633,16 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати та його сплата здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством (п. 3.1 договору).

Орендар зобов'язується зокрема: своєчасно і в повному обсязі вносити орендодавцеві орендну плату. Окремо сплачувати земельний податок згідно з діючим законодавством (п. п. 4.2, 4.4 розділу 4 договору).

Згідно п. 9.1 договору, цей договір діє з 01 травня 1999 року до 01 травня 2019 строком на 20 років.

Однак, як вказує позивач, відповідач належним чином не виконує свої зобов'язання по сплаті земельного податку пропорційно займаній площі, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість по відшкодуванню земельного податку за договором оренди № 42 від 01 травня 1999 року за період з 01 листопада 2014 року по 30 листопада 2015 року у розмірі 30 592,90 грн., що й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлені частиною 3 статті 285 цього кодексу та частиною 3статті 18 Закону України "Про оренду державного і комунального майна"

Згідно статті 797 Цивільного кодексу України плата, яка справляться з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Статтями 269, 270 Податкового Кодексу України визначено, що платниками податку на землю є власники земельних ділянок, або їх землекористувачі, а об'єктами оподаткування земельного податку, є земельні ділянки які перебувають у власності або користуванні.

Відповідач за умовами договору оренди № 42 від 01 травня 1999 року є орендарем нежитлових приміщень, однак розмір та порядок відшкодування орендарем земельного податку умовами договору не передбачені.

В матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами узгоджено умови про те, що до складу орендної плати входить плата за землю або позивачу відповідачем вона відшкодовується та механізм такого відшкодування. Жодних додаткових угод або договорів про користування земельними ділянками між ними не укладалось.

Відповідно п.п.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" органами, уповноваженими здійснювати заходи з погашення податкового боргу, є виключно податкові органи. Норми чинного законодавства не наділяють позивача правом стягнення податкового боргу.

Статтею 1160 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Проте, позивачем не надано до суду доказі то, що відповідач дійсно прийняв на себе зобов'язання щодо відшкодування позивачу суми земельного податку; в угодах, якими унормовані взаємовідносини між сторонами не встановлений механізм такого відшкодування, а також відсутні докази справляння даного податку самим позивачем у відповідний строк до відповідних органів та саме за земельну ділянку, на якій знаходиться орендований відповідачем об'єкт.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 33 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по відшкодуванню земельного податку за договором оренди № 42 від 01 травня 1999 року за період з 01 листопада 2014 року по 30 листопада 2015 року у розмірі 30 592,90 грн. задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати по сплаті судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 1 218,00 грн. покладається на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст. 173, 174, 179, 193, 283, 285, 286 ГК України, ст. ст. 269, 270 ПК України, ст.ст. 509, 525, 612, 629, 797, 1160 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 10.12.2015 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 922/5917/15