КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р. Справа№ 910/22235/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.11.2015

у справі №910/22235/15 (суддя - Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ",

до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова В.В.,

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Максименко А.П. - представник (довіреність №б/н від 06.11.2015),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» (надалі - позивач, ТОВ «Агро ХХІ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» (надалі - відповідач, ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова В.В. про визнання недійсним договору кредитної лінії від 13.09.2012 №НКЛ-2005422/1 у зв'язку з недодержанням сторонами правочину вимог, необхідних для його чинності, встановлених частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/22235/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Зокрема, вимоги скаржника обґрунтовані тим, що спірний договір зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» було підписано не уповноваженою особою, що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження, розгляд справи призначено на 14.12.2015.

14.12.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Клопотання обґрунтоване тим, що відповідно до рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 №181 було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду.

Вирішуючи вказане клопотання та відмовляючи в його задоволенні, колегія суддів виходить з того, що рішення у даній справі не вплине на права або обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та, крім того, відповідачем у справі є Публічне акціонерне товариство "ДЕЛЬТА БАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова В.В., а тому відсутні підстави для залучення його до участі у справі в якості третьої особи.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Позивач у судове засідання не з'явився, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подав клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи.

Вислухавши думку представника відповідача щодо заявленого скаржником клопотання про відкладення розгляду справи, враховуючи, що останній є ініціатором даного судового процесу, колегія суддів, порадившись, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності уповноваженого представника скаржника.

При цьому судова колегія наголошує на тому, що відкладення розгляду справи в порядку статті 77 ГПК України є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

14.12.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 13.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» (в тексті договору - позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (в тексті договору - кредитор) було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2005422/1 (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Пунктом 1.1.1. договору передбачено, що надання кредиту буде здійснюватись частинами (траншами), а у сукупності транші надаються в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 25 000 000,00 грн зі сплатою процентів за користування в розмірі 22% річних та з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 30 жовтня 2012 року включно.

В подальшому між сторонами були підписані додаткові угоди, якими внесено зміни та доповнення до кредитного договору.

У додатковому договорі №1 від 29.10.2012 до договору сторонами збільшено строк користування кредитом - до 28.12.2012.

27.12.2012 було укладено додатковий договір №2 до договору, яким збільшено максимальний ліміт заборгованості до 61 535 000 грн зі сплатою 22% річних за користування кредитними коштами, наданими у гривні, та 12% річних за користування кредитом в доларах США.

Додатковим договором від 30.01.2012 №4 контрагентами погоджено збільшення кредитного ліміту до 156 684 039 грн з кінцевим терміном погашення не пізніше 01.12.2017 зі сплатою процентів в розмірі 18,6% річних за користування кредитом, що наданий в гривні, та 12% річних за користування траншами, наданими в доларах США.

У додатковому договорі від 30.12.2013 №5 сторонами погоджено, що починаючи з 01.12.2013 за користування кредитом в доларах США та гривні сплачуються проценти в розмірі 0,01% річних.

Додатковими договорами від 11.02.2014 №6, від 04.03.2014 №7, від 30.04.2014 №8, від 11.06.2014 №9, від 31.07.2014 №10 вносилися зміни до статті 2 договору щодо порядку нарахування та сплати комісії за обслуговування кредиту.

Договір набирає чинності з дати його укладання і діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним (пункт 8.3. договору).

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Агро ХХІ» посилалося на невідповідність договору вимогам частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що позивач не підписував спірний кредитний договір та додаткові договори до нього, а тому він не породжує будь-яких прав чи обов'язків та порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Як встановлено судом першої інстанції, оспорюваний кредитний договір було скріплено печатками підприємств та підписано представниками обох сторін, а саме, зі сторони Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» - заступником голови ради директорів ОСОБА_4, а зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» - ОСОБА_5, яка на момент укладання договору обіймала посаду керівника позивача.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що візуально підписи директора ТОВ «Агро ХХІ», які містяться в договорі кредитної лінії № НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 та додаткових договорах до нього не співпадають з підписами на документах, які були вчинені в той же період, а тому є підстави для сумнівів щодо справжності підписів директора позивача та відбитку печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" на основному договорі та додаткових договорах.

Проте, як стверджує позивач, місцевий суд вказані обставини не дослідив та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно абзацу 2 пункту 2. зазначеної постанови Пленуму судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи з огляду на те, що факт дійсності правочину підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Так, 12.10.2015 набрало законної сили рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/18336/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" про визнання договору недійсним, яким у задоволенні позову було відмовлено.

Вказаним рішенням суду від 27.08.2015 у справі № 910/18336/15 встановлено, що позивачем фактично було здійснено дії, що направлені на схвалення правочину та визнання його як належної підстави у розмінні статті 11 Цивільного кодексу України для виникнення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" та Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" взаємних прав та обов'язків.

Зокрема, згідно з наявними в матеріалах справи №910/18336/15 заявками від 12.09.2012 №356, від 14.09.2012 №357, від 20.09.2012 №390, від 27.09.2012 № 410, від 27.09.2012 №411, від 11.10.2012 №396 на видачу коштів вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" зверталось до відповідача з проханням видачі кредитних траншів за договором від 13.09.2012 №НКЛ-2005422/1 шляхом перерахування грошових коштів на рахунок №422.

Також, рішенням суду у справі № 910/18336/15 встановлено, що кредитні кошти на підставі договору від 13.09.2012 №НКЛ-2005422/1 були видані кредитором, а позичальником, в свою чергу, здійснювалось часткове погашення кредиту (зокрема, 10.12.2012 повернуто грошові кошти в сумі 2 000 000,00 грн, 19.12.2012 повернуто 3 000 000,00 грн тощо) та сплачувались проценти за користування кредитними траншами (02.04.2013, 08.10.2013, 06.11.2013 сплачувались відсотки по 1 000,00 грн кожного разу), що підтверджується банківськими виписками з рахунку ТОВ "Агро ХХІ".

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (пункт 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року №18).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/18336/15, мають преюдиціальне значення для даної справи.

Відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Пунктом 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Отже, зважаючи на вчинення сторонами у справі конклюдентних дій на виконання оспорюваного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених позивачем вимог та відмови в їх задоволенні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/22235/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/22235/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/22235/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22235/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий