РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015Справа №910/27322/15
За позовом Служби зовнішньої розвідки України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі"

про стягнення 2 187 418,87 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Мітлицька О.О. (довіреність № 5/3/316 Б від 20.04.2015)

від відповідача: Гайдар С.А. (довіреність № б/н від 05.01.2013)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Служба зовнішньої розвідки України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 2187418,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивачем на виконання укладених із відповідачем договорів зберігання № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2013, № 26/14 від 26.12.2013 було передано відповідачу майно, а саме предмети спеціальної форми одягу та спорядження. Проте, передане майно відповідачем, в порушення умов договорів зберігання, позивачу не повернуто, у зв'язку з чим позивачем нараховані штрафні санкції у розмірі 2187418,87 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/27322/15, розгляд справи призначено на 12.11.2015.

11.11.2015 через канцелярію суду від позивача надійшли документи по справі та пояснення щодо розрахунку штрафних санкцій.

11.11.2015 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на наступні обставини:

- майно за договорами зберігання № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, №24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2013 було повернуто позивачу відповідно до актів звірки фактичного завезення на склад позивача майна від 13.10.2014, а відтак відповідачем були виконані умови пунктів 2.1.4. договорів щодо повернення майна;

- з урахуванням положень ст. 607 ЦК України та з огляду на те, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/16327/14 було зобов'язано відповідача відшкодувати позивачу вартість втраченого майна по договору № 26/14 від 26.12.2013, то дія пункту 4.3 договору № 26/14 від 26.12.2013 щодо зобов'язання зберігача виплатити поклажодавцеві штраф у розмірі 0,5% вартості майна за кожен день затримки повернення майна, припиняється;

- оскільки, вимога про повернення майна за договорами зберігання, як стверджує позивач, отримана відповідачем 12.06.2014, то перебіг позовної даності розпочинається 13.06.2014 та закінчується 13.06.2015, у зв'язку із чим, відповідач зазначає, що позивач звернувся з даним позовом 21.10.2015, тобто вже після закінчення строку позовної давності щодо стягнення штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 відкладено розгляд справи № 910/27322/15 на 08.12.2015.

07.12.2015 через канцелярію суду від відповідача надійшли пояснення по справі, в яких зазначено, що ТОВ "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" листом №29/14 від 28.10.2014 було направлено позивачу акти повернення майна із зберігання за договорами зберігання, проте, вказані акти позивачем не підписані, а тому останній вважається таким, що прострочив так як відмовився прийняти належне виконання. У зв'язку і чим, відповідач стверджує, що у позивача відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій. Також, на виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/16327/14, відповідачем було відшкодовано позивачу вартість по договору № 26/14 від 26.12.2013 втраченого майна, а тому підстави для нарахування штрафу за даним договором відсутні. Окрім того, в підтвердження безпідставності заявлених вимог, відповідач посилається на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/1735/15-г.

07.12.2015 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення, в яких позивачем зазначено, що акти звірки фактичного завезення на склад позивача для тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку у встановленому порядку майна від 13.10.2014 не підтверджують фактичного повернення майна, оскільки, такими документами є акти приймання-передачі майна, які між сторонами не підписувались. Відповідачем, всупереч умовам договорів зберігання, не було повернуто в повному обсязі всі складові комплектів майна, що передавались на зберігання. Також, позивачем зазначено, що перебіг позовної давності переривався внаслідок подання позивачем позову до відповідача про зобов'язання вчинити дії та стягнення 1269889,20 грн. (справа №910/16327/14), підписанням між сторонами актів звірки взаєморозрахунків від 29.09.2014 та сплатою відповідачем вартості втраченого майна за договором №26/14 від 26.12.2013.

Представник позивача в судовому засіданні 08.12.2015 підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2015 позовні вимоги заперечив.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 08.12.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Службою зовнішньої розвідки України (поклажодавцем, позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" (зберігачем, відповідачем) було укладено п'ять договорів на зберігання майна: договір №22/14 від 25.11.2013; договір № 23/14 від 25.11.2013; договір № 24/14 від 23.12.2013; договір № 25/14 від 23.12.2013; договір № 26/14 від 26.12.2013.

Відповідно до умов п. 1.1 - 1.3 договорів зберігання, за актом прийому-передачі, який є невід'ємною частиною договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку цього договору водолазну техніку та спорядження, а саме спеціальний комплект бойового плавця, у кількості та вартістю, які визначаються в акті прийому-передачі. Зберігання за договорами є безоплатним, термін зберігання до 31.07.2014.

Згідно із п. 2.1.1 договорів зберігання, зберігач зобов'язаний вживати всіх заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання.

Відповідно до п. 2.1.3 договорів зберігання, зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна поклажодавця, переданого йому на зберігання, у відповідності із договорами та чинним законодавством України з моменту одержання майна від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві.

Пунктом 2.1.4 договорів зберігання встановлено, що зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Пунктами 3.1.2, 3.2 договорів зберігання передбачено, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку договору, поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Відповідно до п. 4.2 договорів зберігання, зберігач несе відповідальність за збереження та цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві всі пов'язані з цим збитки.

Згідно із п. 6.1 договорів зберігання, дані договори вважаються укладеними та набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Відповідно до п.6.2 договорів строк їх дії починає перебіг у момент, визначений у п.6.1 та закінчується 31.07.2014.

На виконання умов договорів зберігання позивачем було передано, а відповідачем прийнято на зберігання майно, а саме:

- за договором № 23/14 від 25.11.2013 передано на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 1 на загальну суму 2 128700,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі від 25.11.2013;

- за договором № 22/14 від 25.11.2013 передано на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 2 на загальну суму 906 468,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі від 25.11.2013;

- за договором № 24/14 від 23.12.2013 передано на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 2 на загальну суму 906 468,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі від 23.12.2013;

- за договором № 25/14 від 23.12.2013 передано на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 2 на загальну суму 906 468,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі від 23.12.2013;

- за договором № 26/14 від 26.12.2013 передано на зберігання спеціального комплекту навісного обладнання до стрілецької зброї на загальну суму 1850135,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі від 26.12.2013.

Листом вих. № 16/2/1479дск від 06.06.2014 позивач звернувся до відповідача з вимогою в термін до трьох робочих днів з моменту отримання даного повідомлення повернути товарно-матеріальні цінності, які були прийняті на зберігання згідно договорів зберігання № 22/14, № 23/14, № 24/14, № 25/14, № 26/14, № 27/14, у кількості визначеній в актах прийому-передачі вказаних договорів. Вказана вимога була отримана відповідачем 12.06.2014, що підтверджується реєстром на кореспонденцію, направлену через фельд'єгерську службу № 326 від 10.06.2014.

У зв'язку із неповним та невчасним поверненням переданого на відповідальне зберігання майна, у серпні 2014 року Служба зовнішньої розвідки України звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі", в якому, з урахуванням уточнення вимог, позивач просив зобов'язати відповідача: виконати обов'язок щодо повернення майна, переданого відповідачу за договорами зберігання №22/14 від 25.11.2013, №23/14 від 25.11.2013, №24/14 від 23.12.2013, №25/14 від 23.12.2013 з належним оформленням відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна; зобов'язати відповідача відшкодувати вартість неповернутого майна, переданого за договором зберігання №26/14 від 26 грудня 2013 року, загальною вартістю 1850135 грн.; зобов'язати відповідача сплатити штрафні санкції у розмірі 1091579,65 грн. за невиконання взятого на себе зобов'язання з повернення майна, переданого за договором зберігання №26/14 від 26 грудня 2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі №910/16327/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 24.06.2015, позов задоволено, зобов'язано відповідача виконати обов'язок щодо повернення майна, переданого відповідачу за договорами зберігання №22/14 від 25.11.2013, №23/14 від 25.11.2013, №24/14 від 23.12.2013, №25/14 від 23.12.2013 з належним оформленням відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна; стягнуто з відповідача на користь позивача вартість неповернутого майна, переданого за договором зберігання №26/14 від 26.12.2013, у розмірі 1850135 грн., 1091579,65 грн. штрафу за невиконання взятого на себе зобов'язання з поверненню майна за договором зберігання №26/14 від 26.12.2013.

Відповідно до п. 4.3 договорів зберігання, у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві штраф у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожний день затримки.

Враховуючи те, що майно передане на зберігання за договорами № 22/14 від 25.11.2013; № 23/14 від 25.11.2013; № 24/14 від 23.12.2013; № 25/14 від 23.12.2013, відповідачем позивачу не повернуте, позивач здійснив нарахування штрафу на підставі п. 4.3. договорів, а саме:

- за договором № 22/14 від 25.11.2013 у розмірі 299134,44 грн. (за період з 14.10.2014 по 18.12.2014);

- за договором № 23/14 від 25.11.2013 у розмірі 702471,00 грн. (за період з 14.10.2014 по 18.12.2014);

- за договором № 24/14 від 23.12.2013 у розмірі 299134,44 грн. (за період з 14.10.2014 по 18.12.2014);

- за договором № 25/14 від 23.12.2013 у розмірі 299134,44 грн. (за період з 14.10.2014 по 18.12.2014).

Також, оскільки вартість майна за договором № 26/14 від 26.12.2013 була сплачена відповідачем 12.12.2014 - 500000,00 грн., 16.12.2014 - 800000,00 грн., 18.12.2014 - 550135,00 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача від 15.12.2014, 17.12.2014, 19.12.2014, позивач здійснив нарахування штрафу у розмірі 587544,55 грн. (у період з 14.10.2014 по 12.12.2014 на суму 1850135,00 грн., у період з 13.12.2014 по 16.12.2014 на суму 1350135,00 грн., у період з 17.12.2014 по 18.12.2014 на суму 550135,00 грн.).

Період нарахування штрафу (з 14.10.2014 по 18.12.2014) обґрунтований тим, що вимога позивача (від 06.06.14 вих. № 16/2/1479дск) про повернення майна в термін до трьох робочих днів з моменту отримання даного повідомлення була отримана відповідачем 12.06.2014, а тому нарахування штрафу, у відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України має здійснюватись з 18.06.2014 по 18.12.2014. Оскільки, в межах розгляду справи №910/16327/14 позивачем було заявлено до стягнення штрафні санкцій у період з 18.06.2014 по 13.10.2014, то нарахування штрафу у даній справі здійснено позивачем саме з 14.10.2014.

За розрахунком позивача, розмір заявленого до стягнення штрафу договорами №22/14 від 25.11.2013; № 23/14 від 25.11.2013; № 24/14 від 23.12.2013; № 25/14 від 23.12.2013, №26/14 від 26.12.2013 складає 2187418,87 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 статті 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 948 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей (ч. 1, 2 ст. 949 Цивільного кодексу України).

Статтею 953 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з листом вих. №16/2/1479дск від 06.06.2014 про повернення в термін до трьох робочих днів з моменту отримання даного повідомлення товарно-матеріальних цінностей, які були прийняті на зберігання згідно договорів зберігання № 22/14, № 23/14, № 24/14, № 25/14, №26/14, № 27/14 у кількості визначеній в актах прийому-передачі вказаних договорів.

Зазначена вимога була отримана відповідачем 12.06.2014, що підтверджується реєстром на кореспонденцію, направлену через фельд'єгерську службу № 326 від 10.06.2014.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, відповідач був зобов'язаний повернути позивачу майно в строк до 17.06.2014 включно.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999р., первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, який затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р. (далі Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, які впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені в момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З огляду на вищенаведені положення законодавства та встановлені судом обставини оскільки, відповідач зобов'язаний повернути майно, передане йому на зберігання за договорами зберігання №22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2014, а факт повернення такого майна має підтверджуватись первинними документами, в даному випадку, актами приймання-передачі майна.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що майно, передане відповідачу на зберігання за договорами зберігання № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2014 за актами приймання-передачі позивачу не повернуто, належних та допустимих доказів повернення майна за вказаними договорами відповідачем не надано.

Посилання відповідача на акти звірки фактичного завезення на склад позивача для тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку у встановленому порядку майна від 13.10.2014 як на докази повернення майна, переданого на зберігання, не приймаються судом до уваги, оскільки вказані акти звірки, у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", не є первинними документами, що підтверджують факт повернення відповідачем та прийняття позивачем майна, а лише свідчать про завезення частини майна на склад СРЗУ на відповідальне зберігання з метою тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку майна.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, не прийняття позивачем майна та не відображення його у бухгалтерському обліку обумовлене тим, що протягом 27-30 жовтня 2014 року представниками позивача було проведено позапланову перевірку матеріальних цінностей, що надійшли від ТОВ "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" до СЗРУ, якою встановлено що частина обладнання не відповідає технічним вимогам та на нього відсутня технічна документація, частина обладнання було у використанні та підлягає заміні на нові зразки, у зв'язку із чим, між сторонами підписані акти звірки фактичного завезення на склад позивача для тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку у встановленому порядку майна від 13.10.2014.

Оскільки, сторонами акти приймання-передачі (повернення) майна з відповідального зберігання належним чином не оформлені, докази фактичного повернення відповідачем позивачу майна, переданого на зберігання, матеріали справи не містять, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про здійснення ним повернення майна за договорами зберігання № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2014.

Щодо посилань відповідача на лист від 28.10.2014 № 29/14, яким позивачу надіслано на підпис чотири акти повернення майна із зберігання за договорами зберігання та на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 у справі №910/20542/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" до Служби зовнішньої розвідки України про зобов'язання Служби зовнішньої розвідки України належним чином, відповідно до умов договорів та чинного законодавства оформити акти приймання-передачі майна зі зберігання за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.2013 № 23/14, від 23.12.2013 № 24/14, від 23.12.2013 № 25/14, яким ТОВ "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" відмовлено в задоволенні позовних вимог, то суд зазначає, що направлення вказаного листа та подання позову про зобов'язання оформити акти приймання-передачі майна не спростовують встановлених вище судом обставин щодо не виконання відповідачем умов договорів зберігання в часині належного повернення майна із зберігання та підписання між сторонами актів приймання-передачі майна.

Також, суд не приймає до уваги посилання відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 у справі №910/1735/15-г, оскільки, спір у справі №910/1735/15-г виник на підставі договору №27/14 від 24.12.2013, в той час, як у даній справі вирішується спір між сторонами, що виник за договорами № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2014, №26/14 від 26.12.2013.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Враховуючи те, що факт неповернення відповідачем майна за договорами зберігання № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2014 підтверджений матеріалами справи, суд вважає обґрунтованим застосування позивачем відповідальності за невиконання відповідачем умов вказаних догорів щодо своєчасного повернення майна у вигляді штрафу на підставі ст. 4.3. договорів.

Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі №910/16327/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 24.06.2015 та яке є чинним на час вирішення спору у даній справі, позов Служби зовнішньої розвідки України задоволено повністю та, зокрема, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.2013 № 23/14, від 23.12.2013 № 24/14, від 23.12.2013 № 25/14 з належним оформленням із Службою зовнішньої розвідки України відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна.

Таким чином, встановлені вказаними рішеннями обставинами, також, підтверджують, що в межах періоду, за який позивачем здійснюється нарахування штрафних санкцій у даній справі (з 14.10.2014 по18.12.2014), майно за договорами зберігання № 22/14 від 25.11.2013, № 23/14 від 25.11.2013, № 24/14 від 23.12.2013, № 25/14 від 23.12.2014 відповідачем не поверталось. Доказів, і підтвердження виконання судового рішення у справі №910/16327/14 матеріали справи не містять.

Твердження відповідача на відсутність підстав для нарахування штрафу договором №26/14 від 26.12.2013, у зв'язку із відсутністю можливості повернути майно, отримане на зберігання, внаслідок настання надзвичайних та невідворотних обставини непереборної сили, а саме втрати відповідачем навісного обладнання до стрілецької зброї внаслідок тимчасової окупації АР Крим, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі №910/16327/14 встановлено неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №26/14 від 26.12.2013, що в силу ст. 35 ГПК України не потребує доказування.

Водночас, суд вважає правомірним застосування позивачем п. 4.3. договору № 26/14 від 26.12.2013 та нарахування штрафу за вказаним договором, оскільки, рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі №910/16327/14, яким було стягнуто з ТОВ "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" на користь Служби зовнішньої розвідки України вартість неповернутого майна, переданого за договором зберігання №26/14 від 26.12.2013, у розмірі 1850135 грн., набрало законної сили 18.03.2015, а відтак, до набрання рішенням законної сили у відповідача не виникло грошового зобов'язання щодо сплати вартості неповернутого майна, переданого за договором зберігання №26/14 від 26.12.2013.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.3 договорів зберігання, у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві штраф у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожний день затримки.

Період нарахування штрафу (з 14.10.2014 по 18.12.2014) обґрунтований тим, що оскільки вимога позивача (від 06.06.14 вих. № 16/2/1479дск) про повернення майна в термін до трьох робочих днів з моменту отримання даного повідомлення була отримана відповідачем 12.06.2014, то нарахування штрафу, у відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України має здійснюватись з 18.06.2014 по 18.12.2014. Оскільки, в межах розгляду справи №910/16327/14 позивачем було заявлено до стягнення штрафні санкцій у період з 18.06.2014 по 13.10.2014, то нарахування штрафу у даній справі здійснено позивачем саме з 14.10.2014.

Отже, позивач здійснює нарахування штрафу за період з 14.10.2014 по 18.06.2014, тобто в межах шестимісячного строку встановленого ч. 6 ст. 232 ГПК України.

Проте, враховуючи те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, то суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач, у поясненнях поданих до суду 07.12.2015 зазначає, що перебіг позовної давності переривався внаслідок подання позивачем позову до відповідача про зобов'язання вчинити дії та стягнення 1269889,20 грн. (справа №910/16327/14), підписанням між сторонами актів звірки взаєморозрахунків від 29.09.2014 та сплатою відповідачем вартості втраченого майна за договором №26/14 від 26.12.2013.

Однак, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується штраф за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року.

З огляду на порядок нарахування штрафу, визначеного у п. 4.3. договорів зберігання, право на позов про стягнення штрафу за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення штрафу відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується штраф, окремо.

З огляду на вищенаведене, подання позивачем позову, підписання між сторонами актів звірки взаєморозрахунків від 29.09.2014 та сплата відповідачем вартості втраченого майна за договором №26/14 від 26.12.2013 не свідчить про переривання строку позовної давності щодо нарахування штрафу.

Оскільки, позивач звернувся з даним позовом до суду 21.10.2015, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування штрафу є період з 21.10.2014 по 18.12.2014 (в межах позовної давності та шестимісячного строку встановленого ч. 6 ст. 232 ГПК України).

За перерахунком суду, розмір штрафу, нарахований за період з 21.10.2014 по 18.12.2014 складає: за договором № 22/14 від 25.11.2013 - 267408,06 грн.; за договором № 23/14 від 25.11.2013 - 627966,50 грн.; за договором № 24/14 від 23.12.2013 - 267408,06 грн.; за договором № 25/14 від 23.12.2013 - 267408,06 грн.

Щодо штрафу за договором №26/14 від 26.12.2013, то з розрахунку наявного в матеріалах справи вбачається, що позивачем при нарахуванні штрафу враховано дні часткових оплат.

Проте, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення штрафних санкцій. Зазначена позиція також викладена у п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, нарахування штрафу за договором № 26/14 від 26.12.2013, з урахуванням фактичної сплати заборгованості, має здійснюватись: з 21.10.2014 по 11.12.2014 на суму 1850135,00 грн., 12.12.2014 на суму 1350135,00 грн., з 13.12.2014 по 15.12.2014 на суму 1350135,00 грн., 16.12.2014 на суму 550135,00 грн., 17.12.2014 на суму 550135,00 грн.

За розрахунком суду, розмір штрафу за договором № 26/14 від 26.12.2013 складає 513539,17 грн.

Таким чином, розмір штрафу договорами № 22/14 від 25.11.2013; № 23/14 від 25.11.2013; № 24/14 від 23.12.2013; № 25/14 від 23.12.2013, №26/14 від 26.12.2013, що складає 1943729,85 грн., у зв'язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Служби зовнішньої розвідки України частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компанія ДіСі" (12160 м. Київ, просп. Возз'єднання, 1, ідентифікаційний код 31350429) на користь Служби зовнішньої розвідки України (04107 м. Київ, вул. Нагірна, 24/1, ідентифікаційний код 33240845) штрафні санкції у розмірі 1 943 729,85 грн., судові витрати у розмірі 29155,94 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 14.12.2015.

Суддя С.О. Турчин