РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2015Справа №910/22910/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК"
До Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит"
Прозобов'язання вчинити дії та стягнення 664 787,72 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача:Бондаренко Д.В., представник за довіреністю № б/н від 05.12.2014 р., Мальченко Д.В., представник за довіреністю № 04/11/15 від 04.11.2015 р.;
Від відповідача: Вовна О.М., представник за довіреністю № 3-131100/15135 від 23.09.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТТВК" звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" про зобов'язання здійснити повернення грошових коштів на рахунок, стягнення пені, процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 % річних.

Провадження у справі за вказаними вимогами було порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 № 910/22910/15, яку призначено до розгляду на 08.10.2015.

Ухвалою від 08.10.2015 розгляд справи було відкладено на 29.10.2015 у зв'язку з неявкою в засідання представника відповідача та неподанням витребуваних документів.

28.10.2015 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

29.10.2015 в судовому засіданні за клопотанням представника позивача було оголошено перерву до 10.11.2015 та продовжено строк вирішення спору у справі.

Ухвалою від 10.11.2015 розгляд справи було відкладено на 24.11.2015 для витребування доказів.

У судове засідання, призначене на 24.11.2015, з'явилися представники сторін, які підтримали сої правові позиції у спорі.

Так, представник позивача просив суд задовольнити позов, а саме:

- зобов'язати відповідача здійснити повернення грошових коштів у розмірі 5 943 808,23 грн., шляхом перерахування на рахунок позивача в указаній ним банківській установі;

- стягнути з відповідача 344 943,90 грн. пені в порядку ст. 32.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні";

- стягнути з відповідача 285 636,09 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за ст. 536 Цивільного кодексу України;

- стягнути з відповідача 61 207,73 грн. 3 % річних, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги були мотивовані порушенням відповідачем умов договору про розрахунково-касове обслуговування через невиконання платіжних доручень та самостійне розпорядження банком коштами клієнтів.

Представник відповідача проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, наголошуючи на введенні в банку тимчасової адміністрації та вказуючи на дію спеціальних норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що виключають задоволення вимог позивача у заявленому вигляді.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відкритим акціонерним товариством Банк "Фінанси та кредит" (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТТВК" 05.03.2009 року було укладено договір на розрахунково-касове обслуговування № 7/131540 на невизначений строк, за умовами якого відповідач зобов'язався відкрити позивачу чотири рахунки в різних валютах (гривна, євро, долар США, фунт стерлінгів) та здійснювати їх розрахунково-касове обслуговування, а позивач зобов'язався оплачувати послуги банку згідно з його тарифами.

Додатком № 1 до даного договору сторони погодили Порядок проведення розрахункових операцій в системі електронних платежів "Клієнь-банк".

Згідно з п. 2.2 договору списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених законодавством.

Підпунктом 3.1.1 договору банку надано право використовувати грошові кошти на рахунках, гарантуючи при цьому право клієнта безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

До обов'язків банку за договором віднесено, зокрема, обов'язок відкрити клієнту рахунки; вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунків у визначений час з 9:00 до 15:00 крім суботи, неділі, святкових і неробочих днів; забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунки; у разі отримання коштів на користь клієнта, до настання дати валютування, що зазначена в електронному розрахунковому документи, зараховувати переказані кошти на відновлювальний транзитний рахунок і не пізніше наступного робочого дня повідомляти за попередньою вимогою клієнта, або осіб, уповноважених клієнтом за довіреністю, про надходження на його адресу коштів та дату їх валютування (п.п. 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4, 3.3.5).

Як вказує позивач, з 2009 року ним регулярно здійснювалася закупівля валюти через банк для розрахунків з постачальниками туристичних послуг-нерезидентами, оскільки основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК" є надання туристичних послуг за межами України, проте на початку січня 2015 року позивач стикнувся затримками в перерахуванні відповідачем грошових коштів зі своїх рахунків для оплати платежів, тобто, з порушенням відповідачем зобов'язань за вказаним договором.

Так, позивач надав банку ряд платіжних доручень для оплати послуг своїм іноземним контрагентами, які банком були прострочені, а саме:

- для Компанії "Borublita Holdings Limited" платіжні доручення на загальну суму 238 335,67доларів США були виконані на суму 80 000,00 доларів (від 26.12.2014 № 616 на суму 91 557,68 (виконано 80 000,00), від 13.01.2015 № 2 на суму 40 000,00, від 23.01.2015 № 8 на суму 10 000,00, від 23.01.2015 № 10 на суму 10 000,00, від 26.01.2015 № 14 на суму 10 000,00, від 28.01.2015 № 18 на суму 10 000,00, від 29.01.2015 № 20 на суму 10 000,00, від 30.01.2015 № 22 на суму 10 000,00, 02.02.2015 № 24 на суму 10 000,00від 03.02.2015 № 26 на суму 3 000,00, від 04.02.2015 № 28 на суму 4 000,00, від 05.02.2015 № 30 на суму 10 000,00, від 06.02.2015 № 32 на суму 8 000,00, від 09.02.2015 № 34 на суму 11 757,99);

- для Компанії "Simsala Holdings Limited" на загальну суму 32 000,00 євро (від 28.01.2015 № 3 на суму 5 000,00, від 29.01.2015 № 5 на суму 3 000,00, від 30.01.2015 № 7 на суму 2 000,00, від 02.02.2015 № 9 на суму 3 000,00, від 05.02.2015 № 11 на суму 5 000,00, від 06.02.2015 № 13 на суму 3 000,00, від 09.02.2015 № 15 на суму 3 000,00, від 10.02.2015 № 17 на суму 3 000,00, від 11.02.2015 № 19 на суму 5 000,00);

- для Товариства з обмеженою відповідальністю "Свій тур и трэвэл" на суму 50 187,60 російських рублів платіжне доручення від 30.12.2014 № 31.

Дані твердження позивача про невиконання відповідачем платіжних доручені в іноземній валюті підтверджуються матеріалами справи та по суті, спростовані відповідачем не були.

Крім того, відповідачем не заперечено тверджень позивача про самостійне розпорядження банком грошовими коштами клієнта, зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТТВК" вказувало, що у квітні 2015 року банк за відсутності будь-яких вказівок чи доручень з боку позивача перевів частину його коштів в гривну та зарахував їх на гривневий рахунок позивача, у зв'язку з чим 20.04.2015 позивач через систему Клієнт-Банк надав банку платіжне доручення № 538 на перерахування решти грошових коштів (1 756 344,60 грн.) з гривневого рахунку, що обслуговувався відповідачем, на рахунок в іншій банківській установі. Оскільки дане платіжне доручення в електронному вигляді відповідач не прийняв належним чином, позивач направив його поштою і воно було отримане банком 22.04.2015, проте також не було виконане.

У липні 2015 року відповідач зарахував на гривневий рахунок позивача 4 183 463,63 грн. (еквівалент валюти, придбаної для розрахунків з контрагентами-нерезидентами), тобто, Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" не виконано доручення позивача про перерахування грошових коштів в іноземній валюті.

26.08.2015 позивач звернувся до відповідача з заявою про закриття банківських рахунків у зв'язку з порушенням зобов'язань та з вимогою про перерахування документально підтвердженого залишку коштів (5 943 808,23 грн.) на рахунок № 4000 в ПАТ "УкрСиббанк", МФО 351005.

Оскільки вимоги позивача як сторони договору про розрахунково-касове обслуговування банком виконані не були, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТТВК" звернулося до суду з даним позовом, нарахувавши відповідачу пені та процентів на власний розсуд.

Заперечуючи проти позову, відповідач не спростовує обставини, покладені позивачем в основу позовної заяви та не стверджує протилежного в частині невиконання своїх зобов'язань за договором, проте посилається на те, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК" за своєю суттю є грошовими, а з огляду на запровадження в банку тимчасової адміністрації, позивачу необхідно дотримуватися спеціального порядку заявлення своїх вимог, що встановлений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Суд погоджується з правовою позицією позивача та вважає позовні вимоги правомірними і обґрунтованими, зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" передбачено, що банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1092 Цивільного кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення у зв'язку з порушенням правил розрахункових операцій виконуючим банком відповідальність може бути покладена судом на цей банк.

Згідно з п. 22.6 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" обслуговуючий отримувача банк у розрахунковому документі зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунка отримувача та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України /реєстраційним (обліковим) номером платника податків / реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і зараховувати кошти на рахунок отримувача лише в разі їх збігу. У противному разі банк, що обслуговує отримувача, має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів.

Відповідач не повідомив суду про наявність будь-яких обставин, за яких він не зміг виконати доручення позивача на переказ коштів як-то через невірне зазначення реквізитів, не виявлення рахунку одержувача тощо, а тому невиконання платіжних доручень позивача про перерахування коштів вказує на порушення банком права Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК" на безперешкодне розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання є правовідношенням, в якому сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Виходячи з приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, відповідач отримавши від позивача платіжні доручення, повинен був їх виконати в той же день, адже описані вище дати були робочими днями в Україні, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд враховує заперечення відповідача проти позову, але не вбачає в них підстав для відмови у позові, зважаючи на наступне.

17.09.2015 Правлінням Національного банку України постановлено віднести Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" до категорії неплатоспроможних (постанова № 612).

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17.09.2015 було прийнято рішення "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" № 171, яким запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 до 17.12.2015 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора Банку.

За змістом ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Тобто, в розумінні наведених положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та з огляду на рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 № 171 у період з 17.09.2015 по 17.12.2015 стосовно Банку не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів чи примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно.

У той же час, підстави припинення зобов'язань визначені главою 50 Цивільного кодексу України, а ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не є підставою для припинення цивільних зобов'язань, а лише встановлює певні особливості виконання таких зобов'язань.

Норма закону про нездійснення задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку з огляду на поняття "задоволення" (фактичне одержання управненою стороною від боржника предмету зобов'язання) не є підставою для відмови у задоволенні відповідного позову, оскільки судове рішення є лише способом захисту порушених прав та безпосередньо не призводить до задоволення вимоги кредитора (позивача), оскільки таке задоволення відбувається внаслідок виконання такого рішення (добровільно чи примусово).

Умови і порядок виконання рішень судів в примусовому порядку у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Внаслідок внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи", який набрав чинності 11.07.2014, п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що підлягають обов'язковому зупиненню виконавчі провадження у випадку тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку або ліквідації банку відповідно до Закону.

Тобто, із системного аналізу п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону та п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що забезпечення механізму заборони задоволення вимог кредиторів та/або примусового стягнення коштів, звернення стягнення на майно банку забезпечується шляхом обов'язкового зупинення виконавчого провадження, відкритого на підставі виданого судом виконавчого документа.

За змістом ст.. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і подібне.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Згідно до положень ст. 139 Господарського кодексу України, майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів. Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів. Коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Через поняття "межі здійснення суб'єктивних цивільних прав" та "обмеження здійснення суб'єктивних цивільних прав" у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 Цивільного кодексу України.

Так, обмеження встановлюються щодо окремих суб'єктивних прав як засіб стримання особи-власника при здійсненні ним цих прав з урахуванням необхідності дотримання прав інших осіб (при праві переважної купівлі) або суспільних інтересів (збереження пам'яток культури, історичних цінностей).

Аналіз законодавства дає підстави для висновку: абсолютність прав власника зовсім не означає, що ніхто і ніколи не може їх обмежити. Разом із тим, як вбачається зі ст. 319 Цивільного кодексу України, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено у ст. 346 Цивільного кодексу України.

Наведений у ч. 1 зазначеної статті перелік не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 цієї норми право власності може бути припинене також в інших випадках, встановлених законом.

Разом із тим факт встановлення законом підстав для позбавлення права власності Європейський Суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності.

Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи.

У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18.09.2013, зазначено таке: основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11.03.2003 - "Новоселецький проти України", від 01.06.2006 - "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Наведене дає підстави для висновку, що Закон не є перешкодою для розгляду судом відповідного позову та у випадку встановлення порушення прав позивача - його задоволення.

У іншому ж випадку (відмови у задоволенні позову внаслідок тимчасової адміністрації банку-відповідача) будуть порушені конституційні права особи на судовий захист, адже після усунення такої обставини, відповідна особа буде позбавлена права на повторне звернення до суду із відповідним позовом, а припинення тимчасової адміністрації не буде новою підставою позову, оскільки в первісному позові позивач на таку обставину не посилається. Крім того, права особи на судовий захист не можна буде відновити з дотриманням визначеної статтею 112 Господарського процесуального кодексу України процедури, адже такі підстави не будуть відповідати правовій природі нововиявлених обставин.

Враховуючи викладене вище та зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом у серпні 2015 року, позовні вимоги в частині зобов'язання перерахувати кошти з рахунку, закриття якого було завчасно про ініційовано позивачем є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 1092 Цивільного кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення у зв'язку з порушенням правил розрахункових операцій виконуючим банком відповідальність може бути покладена судом на цей банк.

Згідно з п. 32.1, 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. У разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

За розрахунком позивача розмір пені, заявленої до стягнення з відповідача відповідно до ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" становить 344 943,90 грн., що розрахована за кожен день прострочення по кожному платіжному дорученню до моменту звернення до суду.

Зважаючи на доведеність обставин невиконання відповідачем зобов'язань перед позивачем за договором про розрахунково-касове обслуговування та з огляду наведені положення законодавства про застосування штрафних санкцій, позовні вимоги про стягнення 344 943,90 грн. підлягають задоволенню за розрахунком позивача, що перевірений судом та приймається як належний.

Крім суми пені, позивач просить суд стягнути з відповідача 256 636,09 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за ст. 536 Цивільного кодексу України, де вказується, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позовні вимоги в цій частині позивач мотивує положеннями Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", згідно з яким платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, що обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За розрахунком позивача розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, що становить 256 636,90 грн., розрахований за кожен день прострочення по кожному платіжному дорученню до моменту звернення до суду в розмірі 14 %, які, на думку позивача, становлять облікову ставку Національного банку України.

Суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки договором сторін не передбачено сплати банком таких нарахувань. Крім того, за договором про розрахунково-касове обслуговування безпосередні грошові зобов'язання взяв на себе позивач, оскільки зобов'язався оплачувати надавані відповідачем послуги, облікова ставка Національного банку України, яка у спірний період становила 19,5 %, 30 %, 27 %, відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" підлягає взяттю за основу при розрахунку пені, як міри відповідальності за порушення договірних зобов'язань, а не для нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами за ст. 536 Цивільного кодексу України, що до спірних правовідносин не застосовується.

Також, не можуть бути задоволенні позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних у сумі 61 207,73 грн., заявлених за ст. 625 Цивільного кодексу України, де встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, адже, банк не є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем в межах укладеного договору.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги задовольняються частково.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-38, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ідентифікаційний код 09807856) здійснити повернення грошових коштів у сумі 5 943 808 (п'ять мільйонів дев'ятсот сорок три тисячі вісімсот вісім) грн. 23 коп. шляхом перерахування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю. "ТТВК" (03068, м. Київ, вул. Червоноармійська, 72, оф. 7, ідентифікаційний код 36285831) № 4000 в ПАТ "УкрСиббанк", МФО 351005. Видати наказ.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ідентифікаційний код 09807856) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю. "ТТВК" (03068, м. Київ, вул. Червоноармійська, 72, оф. 7, ідентифікаційний код 36285831) 344 943 (триста сорок чотири тисячі дев'ятсот сорок три) грн. 90 коп. пені та 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. судового збору. Видати наказ.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 04.12.2015 р.