ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р.Справа № 922/253/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Харків
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод енергетичного машинобудування", м. Харків , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш", м. Харків
про про стягнення заборгованості в розмірі 295 711,65 доларів США та 801,621,41 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 010-01/7568 від 05.11.2013 року;

1-го відповідача - не з'явився;

2-го відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", м. Харків (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод енергетичного машинобудування" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" про стягнення заборгованості в розмірі 295 711,65 доларів США та 801621,41 грн. Судові витрати позивач також просить покласти на відповідачів.

У призначеному судовому засіданні 14.12.2015 року був присутній лише представник позивача, який просить суд розглянути заяву про забезпечення позову, подану разом із позовом.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову у судовому засіданні, суд зазначає наступне.

У наданій заяві позивач просить накласти арешт на все майно, що належить відповідачам та оголосити заборону на його відчуження, оскільки на думку позивача невжиття засобів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду, в разі його задоволення.

Вирішуючи це клопотання суд керується ст.ст. 66, 67 ГПК України. Згідно ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Суд також враховує Постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 року №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову, в частині 1 якої вказано, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Частиною третьою вище вказаної постанови визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

На підставі того, що причини звернення із заявою про забезпечення позову є не достатньо обґрунтованими, суд відмовляє позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів.

Крім того, у судовому засіданні позивач просить задовольнити позов, заперечує проти солідарного стягнення та суму заявлену до стягнення просить стягнути з кожного відповідача окремо.

Відповідачі явки своїх представників в судове засідання не забезпечили, своїм конституційним правом на захист не скористались, відзив на позов та документи на виконання ухвал суду не надали. Всі процесуальні документи були направлені на адреси відповідачів, вказані у позовній заяві.

Приймаючи до уваги, що відповідачі, з урахуванням приписів п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, були належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідачів не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі, у зв'язку з чим, господарська справа № 922/253/15 розглядається відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, - за наявними в ній матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, дослідивши матеріали господарської справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

05 листопада 2009 року між позивачем (Банком) та першим відповідачем (позичальником) укладено кредитний договір №68109К18 на відкриття відновлюваної кредитної лінії в розмірі 2304500, 00 дол. США зі строком погашення до 31.03.2014 року.

Договором передбачено надання Банком Позичальнику кредиту на певних умовах, а Позичальник зобов'язаний виконувати усі умови Договору.

Відповідно до п.п.5.1.1. Договору Позичальник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі погасити Банку заборгованість за Кредитом, сплачувати ОСОБА_2 за користування Кредитом, комісії та інші платежі за Договором.

Умовою п. п. 3.4.1. Договору Позичальник зобов'язаний погасити повністю Кредит у Валюті Кредиту в строк, зазначений у відповідному пункті Договору, здійснюючи чергові платежі з погашення згідно з Графіком збільшення та зменшення Ліміту заборгованості за рахунок будь-яких грошових надходжень Позичальника.

Згідно з п. п. 3.5.1. Договору Позичальник сплачує Банкові ОСОБА_2 за користування Кредитом у Валюті Кредиту. ОСОБА_2 за користування Кредитом нараховуються щомісяця, в останній Банківський день місяця, на суму фактичної заборгованості за Кредитом із розрахунку фактичної кількості днів Періоду нарахування ОСОБА_2 за користування Кредитом на основі Банківського року у Валюті Кредиту і підлягають сплаті з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - до 15 числа). Протягом цього періоду сплачуються ОСОБА_2 за користування Кредитом за попередній місяць. ОСОБА_2 за користування Кредитом за останній Період нарахування ОСОБА_2 за користування Кредитом підлягають сплаті не пізніше наступного Банківського дня після погашення Основного боргу за Кредитом.

Підпунктом 4.1.2. Договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплатити банкові комісію за управління кредитом.

Відповідно до п. 6.2. Кредитного договору, якщо сталася і триває подія невиконання зобов'язань, банк письмово повідомляє позичальника ( у порядку, зазначеному в пункті 9.3. договору), що непогашена частина кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, комісії, а також інші платежі нараховані згідно з цим договором, підлягають достроковому поверненню.

Відповідно до п. 7.2. Договорів, у разі невиконання зобов'язань згідно пп. 3.4.1., 3.5.1. та ст. 4 Договорів Відповідач сплачує Позивачу пеню. Пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі, зазначеному у п.п. 3.2. цього договору.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №68109К18 від 05.11.2009 року також укладений між Банком, Позичальником та відповідачем 2 Договір поруки №68109Р12 від 05.11.2009 року.

Відповідно до п. 3.1. Договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання, а також відшкодувати витрати, що будуть визначатися на момент фактичного задоволення, інші понесені витрати внаслідок невиконання або несвоєчасного виконання основного зобов'язання.

Згідно пункту 3.2. Договору поруки, у випадку невиконання позичальником основного зобов'язання, передбаченого відповідними положеннями кредитної угоди, кредитор має право вимагати виконання цього зобов'язання у поручителя та / або позичальника, як у солідарних боржників.

27 листопада 2011 року між позивачем - Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (Банк), Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод енергетичного машинобудування" (відповідачем -1) та Товариством з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" (відповідачем -2) укладено Генеральну кредитну угоду № 68111N4 із загальним лімітом заборгованості 102700000,00 грн. терміном погашення - 30.03.2018 року.

Вищевказаною Генеральною угодою передбачено проведення Банком кредитних операцій в межах лімітів, визначених Генеральною угодою, на підставі та з урахуванням умов Кредитного договору, укладеного в рамках Генеральної угоди.

У забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною кредитною угодою №6811N4 від 21.07.2011 року укладені, зокрема, наступні договори застави та іпотечні договори:

1. Договір застави №68112Z11 від 27.04.2012року, укладений між Банком та Відповідачем 1, предметом якого є майнові права за контрактом.

2. Договір застави №68111Z55 від 28.10.2011року, укладений між Банком та Відповідачем 2, предметом якого є майнові права за контрактом.

3. Договір застави №68111Z42 від 09.09.2011 року, укладений між Банком та Відповідачем 2, предметом якого є виробниче обладнання.

4. Договір застави №68111Z43 від 20.10.2011 року, укладений між Банком та Відповідачем 1, предметом якого є товари в обігу.

5. Договір застави №68111Z32 від 21.07.2011 року, укладений між Банком та Відповідачем 2, предметом якого є виробниче обладнання.

6. Договір застави №68111Z33 від 21.07.2011 року, укладений між Банком та відповідачем 1, предметом якого є виробниче обладнання.

7. Договір застави №68111Z30 від 21.07.2011 року, укладений між Банком та Відповідачем 1, предметом якого є товари в обігу.

8. Іпотечний договір №68111Z35 від 27.09.2011 року, укладений між Банком та Відповідачем 2, предметом якого є нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Луначарського Анатолія, 4.

9. Іпотечний договір №68111Z36 від 22.07.2011 року, укладений між Банком та Відповідачем 2, предметом якого є нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, б. 19.

Так, позивач у позовній заяві вказує на те, що позичальником не виконуються умови Кредитного договору та Генеральної угоди щодо погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, комісій за управління кредитом. В підтвердження своїх доводів позивачем надано банківські виписки по рахунках, які знаходяться в матеріалах справи.

29 жовтня 2014 року банком першому відповідачу було направлено повідомлення щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 68109К18 від 05.11.2009 року, проте вказана вимога станом на 29.12.2014 року першим відповідачем виконана не була.

Станом на 21.11.2014 року, за підрахунками позивача, заборгованість першого відповідача за вищевказаним кредитним договором становить 295711,65 дол. США та 801621,41 грн., з яких: 267966,00 дол. США основної заборгованості за кредитом, 27745,65 дол. США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 80982,04 грн. комісії за управління кредитом, 720639,37 грн. пені.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

На підставі вказаного, позивач і звернувся до суду з відповідним позовом та просить стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 295711,65 дол. США та 801621,41 грн. Проте, як вбачається з прохальної частини позовної заяви та зазначено було позивачем у судовому засіданні, суму заборгованості позивач просить стягнути не солідарно з двох відповідачів, а окремо з кожного.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфу 1 глави 71 цього кодексу, а саме положення про позику.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок процентів встановлюється договором (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязань розмір пені, передбачений п. 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідних контррозрахунків заборгованості до суду надано не було.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачу прострочених сум.

Перевіривши нарахування здійснені позивачем та перерахувавши суми заявлені до стягнення, суд приходить до висновку про їх обгрунтованість та правомірність.

Одже, з огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги законодавчі норми та умови кредитного договору, а також враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази сплати сум заборгованості за кредитним договором № 68109К18 від 05.11.2009 року, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги до першого відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що ж стосується вимоги позивача щодо стягнення з другого відповідача суми заборгованості у розмірі 295 711,65 дол. США та 801 621,41 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, що передбачає право кредитора пред'явити позов за своїм вибором лише до боржника або лише до поручителя або одночасно до них обох.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Виходячи з вищенаведеного, у випадку задоволення позовних вимог щодо другого відповідача, може призвести до ситуації, коли сума боргу буде стягнута кілька разів в погашення заборгованості за одним і ти же кредитним договором.

За таких обставин, враховуючи заперечення позивача щодо солідарного стягнення з двох відповідачів суми заборгованості за Кредитним договором, а також враховуючи задоволення позовних до першого відповідача та стягнення з нього заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі заявленому до стягнення, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог щодо другого відповідача.

На підставі вказаного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з другого відповідача заборгованості у розмірі 295 711, 65 дол. США та 801 621, 41 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 73080,00 грн. за майновий характер спору, в даному разі покладаються на першого відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", ст. 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 530, 549, 553, 554, 610, 611, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Енергетичного машинобудування" (61034, м. Харків, вул. полтавський шлях, 188-А, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (61057, м. Харків, вул. Чернишевська, 11, ) - заборгованість у розмірі 295 711, 65 дол. США та 801 621, 41 грн., судовий збір у розмірі 73080,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ) - відмовити.

В задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідачів та оголошення заборони на його відчуження - відмовити.

Повне рішення складено 16.12.2015 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/253/15