РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015Справа № 910/26484/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірель трейд»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 438 від 15.10.2015 р.;

від відповідача: Гуйда Д.М. за довіреністю № 1397 від 29.08.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірель трейд» (далі - відповідач) про зобов'язання виконати умови договору поставки та вивезення поставленого товару за адресами, вказаними в позовній заяві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору поставки позивачу було надано право повернути поставлений відповідачем товар, при цьому останній у такому разі мав прийняти його та вивезти за власний рахунок. Разом з тим, як стверджує позивач, після того, як він направив відповідачу повідомлення про повернення відповідної частини поставленого товару, відповідач так і не вивіз його з відповідних магазинів, з огляду на що позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/26484/15, її розгляд призначено на 28.10.2015 р.

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису.

28.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення та набрання законної сили у справі № 910/20351/15 за позовом ТОВ «Мірель Трейд» до ТОВ «ЕКО» про стягнення 724 317, 01 грн. Клопотання обґрунтоване тим, що в межах справи № 910/20351/15 розглядається питання про стягнення вартості поставленого відповідачем позивачу товару, при цьому, позивач заперечує у вказаній справі проти заявлених вимог з підстав повернення частини товару відповідачу.

У судовому засіданні 28.10.2015 р. від представників сторін надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

При цьому, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, вказуючи на те, що спірний Договір поставки 13.08.2015 р. припинив свою дію внаслідок розірвання його відповідачем шляхом направлення відповідного повідомлення на адресу позивача. При цьому, як стверджує відповідач, дійсно в листопаді 2014 року на його адресу надходило повідомлення про повернення товару, складене від імені позивача, проте до нього не було докладено накладних на повернення, чим порушено умови п. 4.12. Договору, а саме повідомлення було підписано неуповноваженою особою.

Від представника позивача в судовому засіданні надійшло клопотання про оголошення перерви для надання можливості подати заперечення проти клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 28.10.2015 р. судом було оголошено перерву до 17.11.2015 р.

16.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення на відзив, в яких він відзначає, що спірний Договір було розірвано після виникнення у відповідача обов'язку вивезти товар. Крім того, позивач вказує на те, що повідомлення про повернення товару було підписано уповноваженою особою - ОСОБА_1, який діяв на підставі довіреності № 194 від 04.11.2014 р. Також, позивач відзначає про відсутність підстав для зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/20351/15, оскільки обставини вказаної справи не мають відношення до спору у даній справі.

17.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.2015 р. розгляд справи було відкладено на 08.12.2015 р.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд вирішив залишити без задоволення.

Так, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Судом також було розглянуто в судовому засіданні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення та набрання законної сили у справі № 910/20351/15 та вирішено залишити його без задоволення, оскільки встановлено, що у справі № 910/20351/15 за позовом ТОВ «Мірель Трейд» до ТОВ «ЕКО» про стягнення 724 317, 01 грн. ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2015 р. було повернуто апеляційну скаргу ТОВ «ЕКО» на рішення господарського суду міста Києва від 25.09.2015 р., а постановою Вищого господарського суду України від 01.12.2015 р. вказану ухвалу апеляційного господарського суду залишено без змін.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2011 р. між ТОВ «Мірель Трейд» (постачальник) та ТОВ «ЕКО» (покупець) було укладено Договір поставки № 10493К (надалі - Договір).

Згідно з п 1.1 Договору було визначено, шо постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю товари народного споживання в асортименті (номенклатурі, сортаменті) та за ціною, які узгоджені сторонами Договору в специфікаціях, і в кількості, яка узгоджена сторонами у замовленнях на поставку товару, а покупець зобов'язується прийняти поставлений постачальником у відповідності з умовами Договору товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, узгоджених сторонами Договору.

За приписами п. 4.11. Договору сторонами було визначено, що покупець має право повернути постачальнику на власний розсуд, у тому числі не обмежуючись: товар, який не користується попитом у споживача; товар, у якого закінчився строк реалізації/строк придатності; товар по закінченню акціонування товару; сезонний товар по закінченню строку; у разі прийняття рішення контролюючими (перевіряючими) органами про заборону чи призупинення реалізації товару, поставленого постачальником; по іншим причинам, на розсуд покупця, а постачальник зобов'язується прийняти таке повернення товару від покупця та вивезти його за власні кошти.

Згідно з п. 4.12. Договору, у разі прийняття рішення про повернення товару постачальнику, покупець письмово повідомляє постачальника про кількість товару, який підлягає поверненню, місце та час передачі товару постачальнику.

Постачальник зобов'язаний вивезти зазначений у повідомленні покупця товар у порядку п. 4.11.Договора протягом 5 календарних днів з моменту направлення покупцем повідомлення про повернення. Покупець забезпечує повернення товару відповідною накладною. Вартість повернутого покупцем товару зараховується у рахунок зменшення заборгованості покупця перед постачальником по Договору, а у разі, якщо у покупця відсутня заборгованість за товар перед постачальником по Договору, постачальник зобов'язаний не пізніше 5 (п'яти) днів з дати виставлення покупцем рахунку оплатити вартість повернутого товару.

Сторони погодили, що у разі порушення постачальником умов та строків вивозу повернутого товару покупець має право по завершенню 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з моменту направлення покупцем постачальнику повідомлення про повернення товару, розпорядитися товаром на власний розсуд - реалізувати його за мінімальною ціною з покладенням на постачальника різниці між ціною закупівлі товару за Договором та ціною реалізації за мінімальними цінами, а у разі приналежності товару до продуктів харчування, - утилізувати його за рахунок постачальника, про що складається відповідний акт. Усі витрати та втрати (реалізація за мінімальною ціною, вартість утилізації, транспортування), понесені покупцем внаслідок поводження із товаром на власний розсуд, відносяться на рахунок постачальника.

Покупець має право на суму понесених витрат та втрат зменшити свою заборгованість перед постачальником за цим Договором, а у разі якщо у покупця відсутня заборгованість, постачальник зобов'язаний відшкодувати покупцю суму понесених останнім витрат.

Покупець оплачує поставлений товар по спливу 75 календарних днів з дати поставки товару, згідно п. 7.1 Договору (варіант 1).

Згідно з п. 7.4 Договору, сторони погодили, що форма оплати - безготівковий розрахунок. Оплата вартості товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківських рахунок позивача.

Відповідно до п. 10.1 Договору, він вступає в силу після підписання сторонами та діє до 31.12.2011 р. Якщо за місяць до закінчення строку дії договору одна із сторін не повідомить в письмовій формі намір припинити дію договору, він вважається продовженим ще на один рік.

Як встановлено господарським судом міста Києва під час розгляду справи № 910/20351/15 за позовом ТОВ «Мірель Трейд» до ТОВ «ЕКО» про стягнення 724 317, 01 грн., відповідач у період з 01.06.2011 р. по 29.07.2014 р. на виконання умов Договору поставив позивачу товар на загальну суму 5 523 502,42 грн., що підтверджується видатковими накладними. Вказані видаткові накладні містять підписи та відтиски печатки сторін, ними визначено ціну, кількість та номенклатуру переданого товару.

У свою чергу, позивачем було здійснено часткову оплату вартості поставленого товару у розмірі 4 799 185,41 грн., з огляду на що за ним утворилась заборгованість за поставлений товар в сумі 724 317,01 грн.

14.07.2015 р. відповідач направив на адресу позивача лист від 14.07.2015 р. № 2956 з повідомленням про розірвання Договору, який отримано останнім 20.07.2015 р. (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 681 062).

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.09.2015 р. у справі № 910/20351/15 було вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірель Трейд» основний борг у розмірі 724 317,01 грн.

Разом з тим, як зазначає позивач, ще в 2014 році він звернувся до відповідача з листом № 255/777юв від 04.11.2014 р. з повідомленням про повернення товару, яке було залишено відповідачем без відповіді та виконання та що, на його думку, не було враховано при розгляді вказаної справи.

Відповідно до пояснень позивача, загальна вартість товару, який підлягає поверненню становить 180 963, 49 грн.

Враховуючи вказані обставини, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду про зобов'язання відповідача виконати умови договору поставки та вивезти поставлений товар за адресами, вказаними в позовній заяві.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як примусове виконання обов'язку в натурі, приписами ст. 20 ГК України передбачено можливість присудження до виконання обов'язку в натурі.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 671 Цивільного кодексу України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Також, за змістом ст. 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на виконання умов Договору поставив позивачу замовлений ним товар.

При цьому, сторони умовами Договору узгодили, що позивач має право повернути постачальнику на власний розсуд, у тому числі не обмежуючись: товар, який не користується попитом у споживача; товар, у якого закінчився строк реалізації/строк придатності; товар по закінченню акціонування товару; сезонний товар по закінченню строку; у разі прийняття рішення контролюючими (перевіряючими) органами про заборону чи призупинення реалізації товару, поставленого постачальником; по іншим причинам, на розсуд покупця, а постачальник зобов'язується прийняти таке повернення товару від покупця та вивезти його за власні кошти.

За твердженням позивача, він звертався до відповідача з повідомленням про повернення товару за Договором, однак останній відповідний товар не вивіз.

Зі своєї сторони відповідач відзначає, що в листопаді 2014 року на його адресу надходило повідомлення про повернення товару, складене від імені позивача, проте до нього не було докладено накладних на повернення, чим порушено умови п. 4.12. Договору, а саме повідомлення було підписано неуповноваженою особою.

Оцінюючи вказані обставини, суд звертає увагу на те, що дійсно додана позивачем до його листа довіреність № 194 від 04.11.2014 р., видана на ім'я ОСОБА_1, не дає можливості однозначно дійти висновку про наявність в нього повноважень на підписання повідомлення про повернення товару у спірних правовідносинах, оскільки хоча вона й містить припис про право представляти інтереси позивача в тому числі перед підприємствами України, однак разом з тим має уточнення з яких саме питань вказана особа має право здійснювати представництво і до таких право на вчинення відповідних дій за господарськими договорами не віднесено.

Також, суд бере до уваги те, що позивачем при направленні спірного повідомлення не було забезпечено повернення товару відповідною накладною, як того вимагає п. 4.12. Договору.

При цьому, як перелік товарів в такому повідомленні, так і їх перелік у наданому до позовної заяви інвентаризаційному акті та прохальній частині позову, не містять будь-яких посилань на видаткові накладні, за якими попередньо був прийнятий позивачем спірний товар від відповідача.

Враховуючи викладене, надані позивачем вищевказані документи окрім іншого не дають можливість визначити дійсний перелік товару, який підлягає поверненню.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що в силу неналежного оформлення позивачем повідомлення про повернення товару за Договором та ненадання накладної на повернення, у відповідача не виник обов'язок з його вивезення.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки судом встановлено безпідставність заявлених позовних вимог, вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати щодо сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака