РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

08 грудня 2015 року Справа № 918/788/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.

за участю представників сторін:

позивача - гол.юр. ОСОБА_1 (пост.дов. № 14-135 від 13.05.2014 р.)

відповідача - пред-ка ОСОБА_2 (пост.дов. № 679-юв від 16.12.2014 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2015 р.

у справі № 918/788/15

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до публічного акціонерного товариства "Рівнеазот"

про стягнення 225316434,99 грн.

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2015 р. у справі № 918/788/15 відмовлено в задоволені позову публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення 225316434,99 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2015 р. у справі №918/788/15 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, ст.ст.257, 266, 625 Цивільного кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Пояснює, що відповідач продовжував ухилятися від виконання своїх зобов'язань перед ПАТ НАК «Нафтогаз України» про відшкодування 315865678,78 грн. боргу, 27026494,52 грн. пені, 5747035,60 грн. 3% річних та 14324388,38 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.12.2009 р. по 31.12.2010 р., не виконуючи рішення господарського суду Рівненської області від 08.06.2011 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07.05.2014 р. у справі № 5019/117/1131.10.2009 р.

Тому вважає правомірною вимогу про стягнення з ПАТ «Рівнеазот» 3% річних у розмірі 11362719,33 грн. нарахованих в звязку з невиконанням постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 07.05.2014 р. у справі № 5019/117/11 за період з 08.05.2014 р. по 02.06.2015 р., а також - 213953715,66 грн. інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по квітень 2014 року. Посилаючись на ст.ст.599, 526, ч.1 ст.612, ч.1 ст.530, ч.2 ст.625 ЦК України та 193 ГК України зазначає, що річні відсотки і інфляційні нарахування на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а є способом захисту майнового права та інтересу.

Крім того, посилаючись на ст.ст.257, 266 ЦК України, вважає, що господарський суд Рівненської області невірно застосував ст.266 ЦК України, оскільки в даному випадку, строк позовної давності щодо основного зобовязання пропущений не був.

Посилаючись на інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», стверджує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Тобто застосування приписів ст.266 ЦІК України неможливе, оскільки сума основного боргу вже була стягнута за попереднім рішенням суду, а предметом розгляду даної справи є лише нараховані 3 % річних та інфляційних втрат вже після набрання законної сили рішення щодо стягнення суми основного боргу та за інший період прострочення виконання зобовязання.

Крім того, посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України зауважує, що проценти річних та інфляційні нарахування є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися окремо. Посилаючись на п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» зазначає, що інфляційні нарахування та нарахування 3% річних на суму заборгованості можуть здійснюватись на загальних підставах відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

З огляду на викладене вважає, що рішення господарського суду Рівненської області у справі № 918/788/15 про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строків позовної давності не ґрунтується на обставинах справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, тому просить рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2015 р. у справі № 918/788/15 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 213953715,66 грн. інфляційних нарахувань та 11362719,33 грн. відсотків річних.

Відповідач публічне акціонерне товариство «Рівнеазот» залишити апеляційну скаргу без задоволення, у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні, посилаючись на ч.3 ст.267, ст.ст.256, 261, ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України, ст.51 ГПК України стверджує, що строк позовної давності щодо позовних вимог ПАТ НАК «Нафтогаз Україна» слід обраховувати з січня 2011 року. Пояснює, що вимога позивача про сплату інфляційних нарахувань та відсотків річних є додатковою вимогою. Вважає, що строк позовної давності, щодо стягнення з відповідача суми основного боргу та спірних компенсаційних виплат сплив у січні 2014 року, разом з тим, позивач звернувся за захистом свого порушеного права лише 11.07.2015 р.

З огляду на наведене, а також, на відсутність належних та допустимих доказів поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

Відповідно до рішення господарського суду Рівненської області від 08.06.2011 р. у справі № 5019/117/11 частково задоволено позов ПАТ НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Рівнеазот" про стягнення 392493273,50 грн. за договором поставки природного газу №10/09-П від 31.10.2009 р., а саме - 315865678,78 грн. боргу, який виник з 01.12.2009 р. по червень 2010 року, 31810952,80 грн. пені, 16672418,26 грн. інфляційних нарахувань та 6033626,15 грн. відсотків річних за період з 01.12.2009 р. по 31.12.2010 р. /а.с.33-41 у т.1/.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 07.05.2014 р. у справі № 5019/117/11 рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань змінено. Відповідно до постанови підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 27026494,52 грн. пені, 5747035,60 грн. проценти річних та 14324388,38 грн. інфляційних нарахувань /а.с.42-55 у т.1/. В решті рішення залишене без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 25.06.2014 р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07.05.2014 р. у справі № 5019/117/11 залишено без змін /а.с.57-61 у т.1/.

Відповідно до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищенаведеними судовими рішеннями встановлено, що 31.10.2009 р. публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"/продавець та відкритим акціонерним товариством "Рівнеазот"/покупець (правонаступником якого відповідно до п.1.2. Статуту /а.с.127-144 у т.1/ є публічне акціонерне товариство "Рівнеазот") укладений договір поставки природного газу № 10/09-П /а.с.10-13 у т.1/, за умовами якого позивач зобовязався у лютому-червні 2009 року передати у власність відповідачу природний газ в обсязі, вказаному в розділі 2 цього договору, а покупець прийняти та оплатити його вартість наступним чином: у листопаді 2009 року перерахувати суму 5000000,00 грн.; у грудні 2009 року суму 10000000,00 грн.; у січні 2009 року 10000000,00 грн.; у лютому 2010 року 20000000,00 грн.; у березні 2010 року 30000000,00 грн.; у квітні 2010 року 50000000,00 грн.; у травні 2010 року 95432839,39 грн.; у червні 2010 року 95432839,39 грн.

Позивач свої зобовязання за вказаним договором виконав у повному обсязі та протягом лютого-червня 2009 року передав відповідачу природний газ на загальну суму 315865678,78 грн. Відповідач грошове зобовязання не виконав, утворилася заборгованість 315865678,78 грн., і стягнення цієї заборгованості з урахуванням індексу інфляції, відсотків річних та штрафних санкцій стало предметом спору у справі № 5019/117/11.

Обґрунтовуючи позовну вимогу в даній справі, позивач зазначає про подальше невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором поставки № 10/09-П від 31.10.2009 р. щодо проведення оплати за поставлений газ та судових рішень.

Відповідно до ст.625 ЦК України позивач обрахував відсотки річних у сумі 11362719,33 грн. з яких: 7011126,45грн. нараховані за період з 08.05.2014 р. по 29.12.2014 р. на суму боргу 362987397,93 грн. та 4351592,87 грн. нараховані за період з 30.12.2014 р. по 02.06.2015 р. на суму боргу 343794675,06 грн., а також - 213953715,66 грн. інфляційних нарахувань за період з 08.05.2014 р. по 02.06.2015 р.

Згідно зі ст.ст.525-526 ЦК України, ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Отже, порушення відповідачем строків оплати є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст.611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України за спірний період.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач неправомірно нарахував три проценти річних та інфляційні нарахування на суму боргу 362987397,93 грн. та 343794675,06 грн., тоді як ці суми складаються з 315865678,78 грн. боргу як вартості неоплаченого газу, а також з пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, про стягнення яких судом прийнято рішення у справі № 5019/177/11. Таке обрахування є неправомірним, оскільки такі суми (штрафні санкції, відсотки річних та інфляційні нарахування) не є боргом в розумінні ст.625 ЦК України.

Здійснивши власний розрахунок, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірно обрахованими мають бути 10150980,63 грн. відсотків річних та 181307071,82 грн. інфляційних нарахувань.

Перевіривши зазначені розрахунки, колегія суддів встановила слідуюче.

26.12.2014 р. Головним управлінням Державної казначейської служби України у Рівненській області, Департаментом фінансів Рівненської облдержадміністрації, Департаментом житлово-комунального господарства, енергетики та енергоефективності Рівненської обласної державної адміністрації, Рівненським обласним виробничим комунальним підприємством водопровіно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал», публічним акціонерним товариством «Рівнеазот», національною акціонерною компанією «Нафтогаз Укураїни» укладено договір № 1627/30 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. №30 /а.с.20-23 у т.1/. Відповідно до п.1. договору № 1627/30 предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п.24 ст.14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30.

Згідно з п.8 договору № 1627/30, ПАТ «Рівнеазот» перераховує на рахунок НАК "Нафтогаз України" кошти в сумі 19192722,87 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором поставки природного газу від 23.11.2009 р. №10/09-П.

Згідно з п.16 договору № 1627/30 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

Відповідно до п.18 договору № 1627/30 сторони засвідчують, що після виконання договору, вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Договір № 1627/30 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30 від 26.12.2014 р. підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

На виконання умов п.8 договору № 1627/30 від 26.12.2014 р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. №30 на рахунок НАК "Нафтогаз України" перераховані кошти в сумі 19192722,87 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 23.11.2009 р. № 10/09-П та договором № 1627/30 від 26.12.2014 р., що підтверджено випискою по рахунку /а.с.28-30 у т.1/.

Уклавши договір про організацію взаєморозрахунків сторони в такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу. Матеріалами справи підтверджено, що розрахунок за поставлений природний газ на суму 19192722,87 грн. відбувся 29.12.2014 р. у порядку та строки на умовах договору про організацію взаєморозрахунків.

Отже, для застосування наслідків, встановлених частиною 2 ст.625 ЦК України, за порушення грошового зобовязання у визначеній таким договором сумі 19192722,87 грн. відсутні підстави, оскільки кошти сплачені в порядку і строки, встановлені договором № 1627/30 від 26.12.2014 р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р., за умовами якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмету договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року у справах № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 і № 5011-35/1533-2012-19/522-2012 та від 01.07.2015 р. у справі № 15/136 (924/1230/14).

Суд першої інстанції не дослідив вказані обставини, що призвело до помилкового висновку про правомірність позовної вимоги щодо стягнення з відповідача 10150980,63 грн. відсотків річних та 181307071,82 грн. інфляційних нарахувань з урахуванням боргу 19192722,87 грн.

Виконавши власний розрахунок, суд апеляційної інстанції встановив, що правомірно обрахованими сумами боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних за період з 08.05.2014 р. по 02.06.2015 р. є відповідно 191192664,88 грн. та 9534174,72 грн., враховуючи, що відсутні інші докази сплати боргу 296672955,91 грн. до 02.06.2015 р.

Колегією суддів враховується розяснення Вищого господарського суду України, викладене в абз.6 п.12 постанови Пленуму Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України від 17.05.2011 р. N 7, де зазначено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Відповідач ПАТ «Рівнеазот» подав суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків річних та інфляційних нарахувань.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.260, ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з відбитку календарного штемпеля відділення поштового звязку на конверті, позовна заява надіслана позивачем до суду 11.07.2015 р./а.с.112 у т.1/.

Судом встановлено, що позовна заява про стягнення з відповідача 315865678,78 грн. боргу, 31810952,80 грн. пені, 22110597,51 грн. штрафу, 16672418,26 грн. інфляційних втрат, трьох відсотків річних у розмірі 6033626,15 грн. подана до господарського суду Рівненської області у січні 2011 року та прийнята до провадження у справі № 5019/117/11. Предметом спору у справі № 5019/117/11 була заборгованість, яка виникла у червні 2010 року.

Згідно з ч.2 ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо позовних вимог у даній справі слід обраховувати з січня 2011 року, враховуючи норми ст.264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності.

Необхідно звернути увагу, що у п.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" розяснено, що до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність відповідно до ст.257 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Отже, строк позовної давності для вимог позивача сплив у січні 2014 року.

При цьому є необґрунтованими твердження позивача щодо переривання строку позовної давності шляхом підписання сторонами 26.12.2014 р. акта звіряння розрахунків, адже переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Аналогічна правова позиція наведена в п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" яким роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

З урахуванням наведених норм та конкретних обставин справи колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення відсотків річних та інфляційних нарахувань сплив до звернення позивачем з позовом до суду, що є підставою для відмови у позові. Позивачем протягом розгляду даної справи не було подано заяв чи клопотань щодо відновлення пропущеного строку позовної давності, окрім посилань на рішення господарського суду Рівненської області від 08.06.2011 р. у справі № 5019/117/11, яке набрало законної сили з дня прийняття постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 07.05.2014 р.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2015 р. у справі № 918/788/15 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і не вбачається підстав для його скасування чи зміни за ст.104 ГПК України. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно з ч.1 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення. Рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2015 р. у справі № 918/788/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 918/788/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.