РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2015Справа №910/19758/15

За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецекспулатація»

До Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури

Про стягнення 5 841,04 грн.

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача Лялюк Л.В., довіреність № 155/1/11-3784 від 03.07.2015

від відповідача Роговський А.А., довіреність № 349-40 від 30.04.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецекспулатація» (далі -позивач) подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (далі - відповідач) про стягнення 5 841,04 грн. .

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що відповідачем не виконано рішення суду, внаслідок чого відповідач нарахував позивачу штрафні санкції.

Ухвалою суду від 05.08.2015р. порушено провадження у справі № 910/19758/15 та призначено розгляд на 21.09.2015 р.

26.08.2015р. позивач подав через канцелярію суду документи по справі та 18.09.2015р. документи по справі.

21.09.2015р. відповідач подав через канцелярію суду клопотання про відкладення судового засідання.

21.09.2015р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Суд відклав розгляд справи на 30.10.2015р., у зв'язку з відсутністю представника відповідача.

30.10.2015р. представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача проти позову заперечив, у зв'язку з тим, що відповідач є державним підприємством та фінансується з Державного бюджету України, та у бюджеті були відсутні кошти для виконання судового рішення по справі, а позивач не звернувся з виконавчим документом до Державного казначейства України.

Представник позивача повідомив суд про те, що позивач звернувся з виконавчим документом до ВДВС.

Сторони заявили клопотання про продовження строку вирішення спору.

Суд задовольнив клопотання сторін про продовження строку вирішення спору та відклав розгляд справи на 04.12.2015р.

30.10.2015р. відповідач подав через канцелярію суду відзив на позов.

01.12.2015р. позивач подав через канцелярію суду письмові пояснення по справі.

04.12.2015р. представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав додаткові докази по справі.

Суд вирішив задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем та відповідачем 08.10.2010р. було укладено договір надання послуг № 10/20.

Рішення господарського суду міста Києва № 2011-58/15376-2012 від 06.02.2013р. з відповідача стягнуто заборгованість по вказаному договору у розмірі 6 999,60 грн. та судовий збір у розмірі 1609,50 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаним вище рішенням, було встановлено факт наявності заборгованості за договором надання послуг № 10/20 від 08.10.2010р., що в даному позовному провадженні не потребує доказування.

На виконання вказаного рішення 22.02.2013р. господарським судом міста Києва видано наказ, на підставі якого 02.09.2015р. виконавчою службою відкрито виконавче провадження ВП№44564098.

На час подачу даного позову на розгляду суду, відповідач вказану заборгованість не погасив, внаслідок чого позивач просив суд стягнути з відповідача 5347,43 грн. - інфляційних втрат та 493,61 грн. - 3% річних по 625 ЦК України за період з 23.02.2013 - 30.06.2015р. після постановлення та невиконання судового рішення 5011-58/15376-2012, внаслідок чого позивач не може отримати належні йому грошові кошти за виконані роботи.

Суд, оцінивши докази наявні в матеріалах справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання.

Одностороння відмова від зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений (п.2 ст. 625 ЦК України).

Приписами ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі і передбачені ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання стосовно погашення заборгованості.

Виходячи із положень зазначених норм, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач є державним підприємством та фінансується виключно за рахунок державного бюджету, а тому кошти не перераховуються, так як позивачем порушено порядок звернення за стягненням з державного підприємства.

Суд з такими запереченнями відповідача не погоджується та зауважує на тому, що частиною 4 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, то здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюлжетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Частиною 5 статті 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що Казначейство України реєстрацію та облік бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів і відображає їх у звітності про виконання бюджету. При реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань здійснюється перевірка відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі).

Відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України. Казначейство України здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі:

1) наявності відповідного бюджетного зобов'язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету;

2) наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі);

3) наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

З наведеного вбачається, що взяття бюджетних зобов'язань (укладення договору) розпорядником бюджетних коштів здійснюється лише після та на підставі затвердженого кошторису в межах бюджетних асигнувань.

Враховуючи те, що Відповідачем було укладено договір з Позивачем, кошти на оплату бюджетних зобов'язань були передбачені кошторисом Відповідача в межах бюджетних асигнувань та бюджетного призначення. Тому твердження Відповідача про неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність бюджетного призначення не відповідає дійсності. Крім того, як вбачається з наведених норм закону, Відповідач повинен був вживати заходів та передбачити в кошторисі на наступні роки здійснення плати для забезпечення зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов'язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов'язаннями у поточному році.

Проте Відповідачем не надано суду жодного доказу, яким би підтверджувалась неможливість виконання ним грошового зобов'язання добровільно. Також в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували: - відсутність бюджетного призначення з 2010р. по 2015р., - вжиття заходів Відповідачем щодо закладення коштів у кошторисах на наступні роки на здійснення плати за договором; - відмову органу Казначейства України у здійсненні реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань Відповідача за договором та у здійсненні платежу за дорученням Відповідача.

А тому, оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому позивач правомірно звернувся до суду з вимогою стягнення штрафних санкцій після постановлення судового рішення № 5011-58/15376-2012.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 173 ГК України, один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів Фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних втрат та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вина відповідача в прострочці виконання грошового зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг, доведена матеріалами даної справи та справи № 5011-58/15376-2012.

На підставі викладеного, враховуючи, що наявні у справі матеріали свідчать про обгрунтованість вимог позивача, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при задоволенні позову покладаються на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. 625 ЦК України, ст.ст. 173, 193, 232 ГК України, ст.ст. 22, 33, 49, 75, 81-1, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (04053, м.Київ, вул. Смирнова-Ласточкіна 20, ) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м.Київ, вул. Володимирська 51-А, ) 5347 (п'ять тисяч триста сорок сім) грн. 43 коп. - інфляційних втрат та 493 (чотириста дев'яносто три) грн. 61 коп. - 3% річних за період з 23.02.2013 - 30.06.2015р. та судовий збір у розмірі 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

(Повний текст рішення підписано 11.12.2015р. )

Суддя В.І.Мельник