ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2015 року Справа №917/2231/15

за позовом ОСОБА_1, АДРЕСА_1,36040

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод газорозрядних ламп", вул. Заводська, 3, м. Полтава,36000

про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні

Суддя Білоусов С. М.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 21.01.2015 р.;

ОСОБА_3, розпорядник майна боржника.

В судовому засіданні 15.12.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив строк виготовлення повного рішення.

Суть справи: Розглядається позовна заява про виплату заробітної плати в сумі 6 190,13 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52 697,34 грн. та моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Відповідач вимоги ухвал суду від 27.10.2015 року та від 26.11.2015 року не виконав. Присутні у судовому засіданні представник боржника та розпорядник майна боржника ОСОБА_3 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнають повністю, проти задоволення позову не заперечують.

Надіслані відповідачу за вказаною в позовній заяві адресою ухвали суду від27.10.2015 року та від 26.11.2015 року повернуті відділенням зв'язку на адресу суду з відміткою: "адресат вибув" (а.с. 24,32).

За змістом ст. 64 ГПК України, зокрема у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року).

З огляду на вищенаведене, відповідач є таким, що належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджатиме вирішенню спору (ч.1 п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року).

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення строку вирішення спору, встановленого ч. 1 ст. 69 ГПК України, суд розглядає справу відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників відповідача, суд, встановив:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 20.07.2015 р. у справі № 18/1355/12 порушено справу про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод газорозрядних ламп", м. Полтава.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 19.03.2015 р. призначено розпорядником майна ТОВ "Завод газорозрядних ламп" арбітражного керуючого ОСОБА_3 (свідоцтво Міністерства юстиції України про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 194 від 28.02.2013 р).

Відповідно до п.7 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника стосовно якого порушено справу про банкрутство, в тому числі і стягнення невиплаченої заробітної плати та інших виплат, пов'язаних з трудовими відносинами боржника.

ОСОБА_1 (далі - позивач) працювала з 07.01.1965 р. по 21.06.2012 р. в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Завод газорозрядних ламп" (далі - ТОВ "Завод ГРЛ", відповідач) на посаді технолога.

Позивач 21.06.2012 р. звільнилася з ТОВ "Завод ГРЛ" за власним бажанням.

За період роботи позивача з жовтня 2011 року по червень 2012 року відповідач перестав виплачувати позивачу заробітну плату, внаслідок чого виникла заборгованість на день звільнення в сумі 6 190,13 грн. Вищенаведене підтверджується копією довідки № 335 від 23.08.2012 року.

Відповідно до ст. 47, 115, 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України Про оплату праці.

Згідно зі ст. 47, 116 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення працівникові провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Зокрема, відповідно до частини першої ст. 83 КЗпП України, крім заробітної плати у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини шостої ст. 10 Закону України "Про відпустки" до закінчення шестимісячного строку безперервної роботи щорічна основна відпустка надається пропорційно до відпрацьовано часу.

Виплата належних позивачу сум 21 червня 2012 року (в день звільнення) власником (відповідачем) здійснена не була.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 р. № 13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені, належні йому від підприємства, суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, роботодавцем (відповідачем) на момент звільнення позивача не було проведено розрахунок за весь час існування трудових відносин між позивачем та роботодавцем, а саме з жовтня 2011 р. по 21 червня 2012 року, що загалом становить 6 190 грн. 13 коп.

Крім цього, у зв'язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що на момент направлення вказаної позовної заяви до суду становить 52 697 грн. 34 коп.

Дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати позивачу у період її роботи на ТОВ "Завод ГРЛ", не проведення з нею розрахунків при звільненні поставили її у скрутне матеріальне становище, що є грубим порушенням чинного законодавства про працю.

Також, позивачем заявлено до стягання моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., оскільки невиплата розрахунку при звільненні призвели до скрутного матеріального становища позивача, та крім того, в зв'язку зі втратою здоров'я на підприємстві, на даний час потребує оперативного лікування.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пункт 13 Постанови вказує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3,4,11,31 ЦПК України).

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23 цс 12).

Отже, факт не проведення розрахунку з позивачем після його звільнення, триваюча процедура розрахунку протягом більше 40 місяців, зусилля, які довелося вжити позивачу для судового захисту свого права власності на кошти, що мали бути виплачені в день звільнення, неможливість своєчасного використання вказаних коштів на власні потреби підтверджують завдання моральних страждань позивачу.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позовними вимогами в сумі 5 000,00 грн., враховуючи те, що сума відшкодування є співрозмірною із заявленими позовними вимогами і не надто великою з урахуванням обставин завдання шкоди та інфляційних процесів в державі, які відбулися після дати звільнення позивача.

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відповідачем не заперечуються і підлягають задоволенню повністю.

На підставі матеріалів справи та керуючись 33,43,49,75,82-85 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод газорозрядних ламп", вул. Заводська, 3, м. Полтава, 36007 () на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі в сумі 6 190,13 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 52 697,34 грн. та моральну шкоду в сумі 5 000, 00 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод газорозрядних ламп", вул. Заводська, 3, м. Полтава, 36007 () в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у м. Полтава, 22030001; код отримувача за ; рахунок отримувача 3002; банк отримувача: ГУДКСУ у Полтавській області; код банку отримувача: 831019) судовий збір у сумі 1378 грн.

Видати накази з набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 18.12.2015 року.

Суддя Білоусов С. М.