КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2015 р. Справа№ 927/993/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Тураш С.М. - представник;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівнафтапостач"

на рішення

Господарського суду Чернігівської області

від 17.09.2015р.

у справі № 927/993/15 (суддя Моцьор В.В..)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівнафтапостач"

до Фонду комунального майна Чернігівської міської ради, Чернігівської міської ради

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернігівнафтопостач" подано позов до Фонду комунального майна Чернігівської міської ради про визнання за позивачем права співвласника на створену річ - вбудовані приміщення магазину непродовольчих товарів площею 233,4 кв.м. за адресою: м. Чернігів, вул. Мстиславська, 25 з частиною у праві власності, яка відповідає витратам позивача на поліпшення орендованої речі в сумі 299867,92грн.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.09.2015 року у справі № 927/993/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що пунктом 6.1.2. укладеного між позивачем та відповідачем -1 договору оренди нерухомого майна від 21.02.2007р. орендар з дозволу орендодавця має право вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, капітальний ремонт, що зумовлює підвищення його вартості.

Апелянт зазначає, що в результаті здійснених орендарем за час оренди заходів, спрямованих на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна, а саме проведення реконструкції частини підвального приміщення в житловому будинку по вул. Мстиславській, 25 в м. Чернігові за рахунок власних коштів ТОВ «Чернігівнафтопостач» з дозволу орендодавця було введено в експлуатацію магазин непродовольчих товарів, загальною площею 233,4 кв.м. (декларація від 15.07.2011 року №ЧГ 373). Тобто збільшено майбутні економічні вигоди від об'єкту, суттєво покращені споживчі якості об'єкту нерухомості і він зазнав перетворення у магазин непродовольчих товарів, тобто у якісно нову річ.

Апелянт вважає, що на підставі ст.778 ЦК України, ч. 4 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" позовні вимоги про визнання права співвласника на новостворену річ - вбудовані приміщення магазину непродовольчих товарів з частиною у праві власності, яка відповідає витратам позивача у розмірі 299 867,92 грн. на поліпшення орендованої речі підлягають задоволенню.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що ним неодноразово заявлялось клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, за наслідком якої повинні бути встановлені обставини, без яких вирішення вказаного спору є неможливим, але в порушення процесуального закону (ст. 41 ГПК України) у призначенні експертизи судом першої інстанції відмовлено та зроблено передчасний висновок про неналежне доказування позивачем у справі тих обставин, на які йде посилання у заявленому позові.

Крім того, а думку апелянта місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо відсутості доказів порушення права позивача та підстав звернення за його захистом, оскільки статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Однак відповідачами не визнається факт виникнення у позивача права співвласника на створену нову річ - вбудованих приміщень магазину непродовольчих товарів площею 233,4 кв.м. за адресою: м. Чернігів, вулиця Мстиславська, 25. Відповідачі на даний час володіють та користуються вказаним нерухомим майном та можуть ним розпоряджатися, а позивач позбавлений такої можливості, що є порушенням його прав.

Апелянт не погоджується з встановленим місцевим судом початком перебігу строку позовної давності з 15 липня 2011 року ( часу введення в експлуатацію магазину непродовольчих товарів ), оскільки враховуючи приписи ч.2 ст. 786 ЦК України перебіг позовної давності щодо вимог наймача починається - з моменту припинення договору найму. Договір найму припинено 22 липня 2012 року, що не заперечується відповідачами, а позов подано 20 липня 2015 року, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності, встановленого приписами ст. 257 ЦК України. Спеціальної позовної давності щодо вимог про визнання права власності (права співвласника) на створене нове нерухоме майно законом не визначено.

В судове засідання представники відповідача-1 та відповідача-2 не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, чином про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України (пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18).

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідачів, оскільки вони не скористались своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, колегія встановила наступне.

21 лютого 2007 року між Фондом комунального майна Чернігівської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернігівнафтопостач" (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Чернігова № 782 Д.

Відповідно до умов п. 1.1. 1.2 укладеного договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: нежитлове приміщення, розташоване у п'ятиповерховому житловому будинку (приміщення: літ. "32-5", "32-11", "32-14", "32-16", з літ. "33-1" по "33-13", площа спільного користування - літ. "32-4" - згідно інвентаризаційною справою № 9872) (надалі - майно). Місцезнаходження майна: м. Чернігів, вул. Мстиславська, 25; загальна площа 238,84 кв.м., в тому числі площа спільного користування - 1,14 кв.м.; вартість майна загальною площею 238,84 кв.м. складає 408415,00грн. (згідно з незалежною оцінкою, виконаною станом на 12 лютого 2007 року, затвердженою 21 лютого 2007 року); знаходиться в повному господарському віданні КП "ЖЕК-2" Чернігівської міської ради. Майно передається в оренду з метою використання під склад.

Відповідно до п 2.1. договору вступ орендаря у строкове платне користування майном настає у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору (додаток №1).

Пунктом 2.2. укладеного договору встановлено, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається територіальна громада м. Чернігова, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Згідно п.2.3 договору у разі припинення договору майно повертається орендарем орендодавцю у порядку, встановленому при передачі майна орендарю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов'язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору (п.2.4.)

21 лютого 2007 року сторони підписали акт приймання-передачі майна, що надається в оренду, а саме: приміщення, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Мстиславська, 25; площею 237,7 кв. м., крім того площа спільного користування - 1,14 кв. м.; вартістю 408415,00грн. (а. с. 26).

Пунктами 5.2, 5.3 договору сторони передбачили, що при проведенні орендарем капітального ремонту чи переобладнання приміщення, останній несе матеріальну відповідальність за якість ремонту та пошкодження, викликані ремонтом в будинку, де знаходиться орендоване приміщення. Капітальний ремонт, реконструкція, технічне переобладнання орендованого майна, проводяться орендарем тільки з дозволу орендодавця за рахунок власних коштів, з наданням проектно-кошторисної документації, виготовленої за рахунок орендаря до початку проведення робіт і затвердження у встановленому порядку; не пізніше 3-х місяців після закінчення ремонтних робіт, пов'язаних з переплануванням або реконструкцією, що потягла за собою зміну конструктивних елементів орендованого нерухомого майна або його частини, орендар зобов'язаний оплатити витрати по виготовленню Чернігівського МБТІ технічного паспорту на це приміщення.

Згідно п. 6.1.2 договору орендар має право з дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, капітальний ремонт, що зумовлює підвищення його вартості.

Договір діє з 21 лютого 2007 року до 31 січня 2010 року включно (п. 10.1 договору).

В подальшому, шляхом укладення між сторонами додаткових угод до договору, площа орендованого приміщення змінена на 37, 34 кв. м, а строк дії договору продовжено до 30 вересня 2012 року включно (а. с. 139-141).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач листом від 14 березня 2007 року №6 звернувся до відповідача-1 з проханням дати дозвіл на проведення реконструкції орендованого приміщення під магазин та кафе згідно рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 листопада 2004 року №259 (а.с. 106). Фонд комунального майна листом від 16 березня 2007 року №7-3/382 не заперечив проти проведення реконструкції в орендованому приміщенні по вул. Мстиславська, 25, зауваживши, що дане питання вже розглядалось Фондом, дозвіл надавався листом №7-3/1319 від 04 жовтня 2004 року (а.с. 107-108). Крім того, відповідач-1 не заперечував щодо використання орендованого приміщення по вул. Мстиславська, 25 під магазин непродовольчих товарів, після здійснення в ньому реконструкції і рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03 травня 2007 року №111 дозволено проектно-пошукові роботи для коригування проектно-кошторисної документації другої черги реконструкції частини підвального приміщення в житловому будинку по вул. Мстиславсій, 25 під магазин непродовольчих товарів за згодою фонду комунального майна (а.с. 41-42).

Позивачем здійснено реконструкцію частини підвального приміщення в житловому будинку по вул. Мстиславська, 25 в м. Чернігові та введено в експлуатацію магазин непродовольчих товарів загальною площею 233,4 кв.м., що підтверджується декларацією від 15 липня 2011 року № ЧГ 373 (28-32). Загальна сума виконаних робіт у зв'язку з реконструкцією становить 479 701,92грн., про що свідчить звіт ТОВ "Аудиторсько-консалтингова компанія "Ніл" (а.с. 33-39).

Позивач вважає, що оскільки він здійснив заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна, збільшено майбутні економічні вигоди від об'єкту, суттєво покращені споживчі якості об'єкту і він зазнав перетворення у магазин непродовольчих товарів, тобто у якісно нову річ, в якій йому належить частка у праві спільної часткової власності, пропорційна понесеним витратам в сумі 299867,92грн. (враховуючи зменшення позивача на суму заборгованості перед відповідачем з орендної плати в розмірі 179834,00грн.).

Згідно з ч. 4 ст. 778 ЦК України якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар вправі залишити за собою проведені ним поліпшення орендованого майна, здійснені за рахунок власних коштів, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без заподіяння йому шкоди. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеної в установленому законодавством порядку, яке відбулося в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди.

Отже, не можна ототожнювати поняття поліпшення орендованого майна, про яке йдеться в ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з поняттям поліпшення, в результаті якого створена нова річ, визначеним нормою ч. 4 ст. 778 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно.

Позивачем до матеріалів справи додано копії архітектурно-планувального завдання № 263 від 08 червня 2007 року, висновку № 02/30-235-471 від 07 серпня 2007 року; висновку ДП Чернігівський експертно-технічний центр Держнаглядохоронпраці України від 11 жовтня 2007 року з питань охорони праці щодо проектної (конструкторської) документації №2386.07.74-52.48; технічних умов №18 від 06 липня 2007 року щодо забезпечення пожежної безпеки; позитивного експертного висновку №399 від 27 вересня 2007 року; висновку від 15 квітня 2008 року; висновку Державної санітарно-епідеміологічної експертизи №05.03.02-04/77898 від 26 липня 2011 року.

Слід зауважити, що відповідно до архітектурно-планувального завдання №263 від 8 червня 2007 року, строк його дії по травень 2009 року, в той час як об'єкт введений в експлуатацію 15 липня 2011 року, тобто після двох років по закінченню дії відповідних дозволів.

Укладаючи 21 лютого 2007 року договір оренди майна з подальшими додатковими угодами до нього, сторони в пункті 10.5 договору (п.10.8 додаткової угоди №6 від 30 вересня 2011 року) домовились, що у разі припинення або розірвання договору, поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, визнаються власністю орендаря, а невідокремлені поліпшення - власністю орендодавця. Крім того, пунктом 10.9 додаткової угоди №6 від 30 вересня 2011 року сторони погодили, що вартість невід'ємних поліпшень орендованого майна, здійснених орендарем за згодою орендодавця, компенсується орендодавцем у разі приватизації орендованого майна.

Спірне майно, нежитлове приміщення, розташоване у п'ятиповерховому житловому будинку у м. Чернігові по вул. Мстиславська, 25, належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова. Отже, на дане майно поширюються норми Закону України "Про оренду державного і комунального майна" та чинне законодавство про приватизацію, за приписами яких придбання орендованого державного чи комунального майна у власність можливе лише шляхом застосування процедур приватизації.

Доказів існування процедури приватизації приміщення по вул. Мстиславська, 25 у м. Чернігові суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Тобто, право власності на новостворену річ виникає в особи, яка її виготовила (створила), в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з'являється об'єкт, який може кваліфікуватись як нова річ, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, йдеться про створення такого об'єкта для себе, оскільки, якщо він створюється за договором для іншої особи, він стає власністю цієї особи.

Відповідно до змісту ст.332 ЦК України нова річ створюється внаслідок переробки, що є використанням однієї речі (матеріалу).

Дослідивши матеріали справи, колегія дійшла висновку про те, що позивачем здійснено реконструкцію частини підвального приміщення в житловому будинку по вул. Мстиславська, 25 в м. Чернігові під магазин непродовольчих товарів, а саме: поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, що відповідає вимогам п. 5.3 договору та ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а не було створено нову річ, як стверджує позивач, і право власності на такі поліпшення належить орендодавцю, тобто Фонду комунального майна Чернігівської міської ради.

Крім того, відповідно до актів приймання-передавання майна, 30 вересня 2011 року орендар повернув орендодавцю частину нежитлового приміщення, яка була передана в оренду, по вул. Мстиславська, 25 в м. Чернігові, площею 197,2 кв.м., 22 липня 2012 року - площею 37,34 кв.м. (а.с. 142-143), що свідчить про усвідомлення позивачем належності нерухомого майна до комунальної власності м. Чернігова

Позивачем не доведено суду наявність обставин, які передували б виникненню у нього права часткової власності на частку комунального майна, не доведено в чому відповідачами було порушено право позивача, якщо власником майна є територіальна громада міста Чернігова і між сторонами існували договірні зобов'язання. Крім того, позивач не визначив зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Відповідно до ч.1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Враховуюи вищевикладене колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем частки у праві спільної часткової власності на приміщення магазину непродовольчих товарів площею 233,4 кв.м. за адресою: м. Чернігів, вул. Мстиславська, 25, пропорційно понесеним витратам в сумі 299867,92грн.

Крім того під час розгляду справи у місцевому суді представниками відповідача-1 та відповідача-2 було подано заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 251, 253 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. ст. 256, 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Предметом позову удавні справі є визнання права власності на майно, а не відшкодування витрат на поліпшення майна, магазин непродовольчих товарів (реконструкція частини підвального приміщення в житловому будинку по вул. Мстиславській, 25 в м. Чернігові), який був введений в експлуатацію 15 липня 2011 року, про що ТОВ "Чернігівнафтопостач" повідомило Чернігівську міську раду листом від 18 липня 2011 року. Таким чином, позивачу було відомо про порушення свого права саме з 15 липня 2011 року, а отже позов подано після спливу строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Крім того, колегія вважає за необхідне зазначити, що місцевим господарським судом правильно встановлено, що права позивача не порушені.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачем під час розгляду справи було заявлено клопотання про призначення оціночної експертизи для визначення розміру частки, яка відповідає витратам позивача на створення нової речі ( магазину непродовольчих товарів) у зв»язку з проведенням поліпшень орендованого майна, що потребує спеціальних знань.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування ( п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи по суті спору, судова колегія порадившись на місці ухвалила відмовити в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи, апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівнафтапостач" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.09.2015р. у справі № 927/993/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.09.2015р. у справі № 927/993/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 927/993/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх