РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2015Справа №910/26774/15

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання права постійного користування земельною ділянкою та зобов'язання вчинити дії

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю № 2676 від 01.09.2014 р.;

від відповідача: Телицька В.А. за довіреністю № 225-КР-3641 від 01.10.2015 р.;

від третьої особи: Трохлюк А.М. за довіреністю № 05703-14005 від 04.08.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про:

- визнання права постійного користування земельною ділянкою (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована на території острову Венеціанський;

- спонукання визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, на якій розміщено магазин та заклад громадського харчування ПП «Дарна», кадастровий номер НОМЕР_2 на території острову Венеціанський, та видати дозвільні документи, за якими стане можливим реєстрація права власності на нерухоме майно і отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що з радянських часів на території острову був розташований магазин-кафе з двох розбірних кіосків - Гастроном НОМЕР_3, який з часом було реорганізовано в ПП «Дарна ЛТД», у якого позивач викупив кіоски і на їх основі створив спірний заклад громадського харчування. На думку позивача, земельна ділянка, на якій було розташовано Гастроном, знаходилась в постійному користуванні, і таке право перейшло до нього, а згідно з рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 р. наразі відсутня необхідність його переоформлення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.10.2015 р. було порушено провадження у справі, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України вирішено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розгляд справи було призначено на 10.11.2015 р.

При цьому, в порядку підготовки справи до розгляду у відповідності до ст. 65 ГПК України позивача зобов'язано, зокрема, надати суду: письмові пояснення щодо обраного способу захисту щодо кожної заявленої вимоги, їх нормативно-правове обґрунтування, правові й фактичні підстави юридичних фактів, які позивач просить визнати, та підстави вчинення відповідачем дій, про які зазначено в прохальній частині позовної заяви; письмові пояснення з підтверджуючими доказами щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщено спірний магазин та заклад громадського харчування (НОМЕР_1 чи НОМЕР_2); докази того, що позивачу на праві власності належить спірний магазин та заклад громадського харчування станом на час вирішення даного спору в суді (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно); докази на підтвердження обставин створення та функціонування спірного магазину та закладу громадського харчування, які викладені в позовній заяві; матеріали листування між сторонами з приводу надання позивачу у користування (власність) спірної земельної ділянки.

10.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що позивач не відноситься до осіб, за яким чинне законодавство дозволяє користуватись земельною ділянкою на праві постійного користування. Також, відповідач зауважує, що Рішенням Київської міської ради від 23 грудня 2004 року № 878/2288 «Про створення регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови» було вирішено створити регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови», що є об'єктом природно-заповідного фонду, з огляду на що існує законодавча заборона на передачу земельних ділянок, які розташовані на території парку «Гідропарк».

У судовому засіданні 10.11.2015 р. від представника третьої особи надійшли додаткові документи у справі, а саме: Інформаційна довідка Відділу землеустрою та моніторингу земель Дніпровського району без дати та номеру, про те, що земельна ділянка площею 905, 77 кв.м. (обліковий код НОМЕР_1) на о. Гідропарк у Дніпровському районі обліковується за ОСОБА_1 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування. При цьому, зазначається, що Київська міська рада не приймала рішень про передачу у власність чи оренду спірної земельної ділянки.

У судовому засіданні 10.11.2015 р. було оголошено перерву до 01.12.2015 р.

30.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про витребування від третьої особи матеріалів кадастрової справи № А-0656.

01.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначається, що територія острову Гідропарк відноситься до земель водного фонду, при цьому позивач не відноситься до осіб, яким відповідна земельна ділянка може бути передана в постійне користування.

Від позивача 01.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання, відповідно до якого він просить застосувати при вирішенні спору норми законодавства, рішення Конституційного Суду України та роз'яснення Пленуму Вищого господарського суду України, на які позивач посилається у своєму клопотанні.

У судовому засіданні 01.12.2015 р. було оголошено перерву до 09.12.2015 р.

У судовому засіданні 09.12.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові документи у справі та клопотання про застосування ч. 3 ст. 129 Конституції України в господарському процесі з розгляду даної справи та забезпечення сторонам права на використання ними норми встановленої в п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та надання можливості виступити з промовами.

Судом було розглянуто клопотання позивача про витребування матеріалів кадастрової справи № А-0656 та вирішено в його задоволенні відмовити, оскільки ним належним чином не обґрунтовано необхідності витребування вказаних документів додатково від третьої особи.

У судовому засіданні 09.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пояснень позивача, в 1978 році на території острову Венеціанський було встановлено два розбірних кіоски, які виконували функції відділення магазину НОМЕР_3 з реалізації алкогольної та слабоалкогольної продукції та кафе з відкритою площадкою. 21.07.1992 р. трудовий колектив магазину НОМЕР_3 Гастрономторгу Дарницького району м. Києва виступив засновником Орендного торгівельно-виробничого комерційного підприємства магазину НОМЕР_3. 27.07.1993 р. вказане підприємство відповідно до пояснень було реорганізовано в ТОВ «Дарна ЛТД».

06.03.2000 р. Приватне підприємство «Людмила», засновником якого виступив позивач, було придбано у ТОВ «Дарна ЛТД» вказані два кіоски з торгівельним обладнанням на суму 5 645,17 грн., на підтвердження чого позивач надав до матеріалів справи копії Договору купівлі-продажу від 06.03.2000 р., Акт передачі проданого майна від 06.03.2000 р., відповідної накладної та податкової накладної № 10 від 06.03.2000 р.

В подальшому, відповідно до пояснень позивача, ним було зазначене майно модернізовано та переобладнано, в результаті чого створено об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - кафе-шашличну, загальною площею 395, 9 кв.м. та об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - магазин, загальною площею 44, 0 кв.м.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 14.07.2008 р. у справі № 10-118/08 було вирішено визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - кафе-шашличну, загальною площею 395, 9 кв.м. та об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - магазин, загальною площею 44, 0 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, Броварський проспект, 8, а також присвоїти даним об'єктам відповідні літери.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 р. у справі № 6-78/08р. було вирішено видати виконавчі листи на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 14.07.2008 р. та зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_1 право приватної власності на об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - кафе-шашличну, загальною площею 395, 9 кв.м. та об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - магазин, загальною площею 44, 0 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, Броварський проспект, 8, а також присвоїти даним об'єктам відповідні літери.

Того ж дня, 21.07.2008 р., Бориспільським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист на виконання ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 р. у справі № 6-78/08р.

11.11.2008 р. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» було видано ОСОБА_1 Реєстраційне посвідчення № 026592 про реєстрацію на праві власності на нежилу будівлю - кафе-шашличну, загальною площею 395, 9 кв.м. та об'єкт нерухомості - нежилу будівлю - магазин, загальною площею 44, 0 кв.м.

В подальшому, позивач звертався до відповідача з проханням надати земельну ділянку для експлуатації та обслуговування закладу громадського харчування з літнім майданчиком на території о. Гідропарк у Дніпровському районі.

У 2003 році на замовлення позивача ЗАТ «Виробничо-комерційна фірма «Стафед-2» було виготовлено Проект відведення земельної ділянки суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-шашличної з літнім майданчиком на території парку культури та відпочинку «Гідропарк» у Дніпровському районі м. Києва.

Вказаним проектом передбачалось, що позивачу в короткострокову оренду на 5 років буде передано земельну ділянку для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-шашличної з літнім майданчиком на території парку культури та відпочинку «Гідропарк» у Дніпровському районі м. Києва орієнтовною площею 0,9 га на міських землях, не наданих у власність чи користування.

Відповідно до Інформаційної довідки Відділу землеустрою та моніторингу земель Дніпровського району без дати та номеру, яка була надана в судовому засіданні 10.11.2015 р. представником третьої особи, земельна ділянка площею 905, 77 кв.м. (обліковий код НОМЕР_1) на о. Гідропарк у Дніпровському районі обліковується за ОСОБА_1 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування. При цьому, зазначається, що Київська міська рада не приймала рішень про передачу у власність чи оренду спірної земельної ділянки.

Спір у даній справі виник з огляду на те, що на думку позивача, земельна ділянка, на якій було розташовано магазин НОМЕР_3 Гастрономторг, знаходилась в постійному користуванні, і таке право перейшло до нього, а згідно з рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 р. наразі відсутня необхідність його переоформлення. При цьому, обґрунтування в частині вимог про зобов'язання вчинити дії позивач не наводить.

На підтвердження обставин, на які позивач посилається в поданій суду позовній заяві, він надає, зокрема:

- копію Топоплану за 1991 рік, витяг за 13.02.2015 р. складений КО «Інститут Генерального плану м. Києва» Управління інженерно-технічної підготовки, транспортної інфраструктури та топографо-геодезичних робіт, на якому вказано розташування спірного кафе;

- копії Договору, акту передачі, податкової та видаткової накладних від 06.03.2000 р. про придбання ПП «Людмила» металевих кіосків у ПП «Дарна ЛТД»;

- копію Реєстраційного посвідчення № 026592 від 11.11.2008 р., яке посвідчує право власності позивача на нежитлову будівлю кафе-шашличну площею 395, 9 ув.м., нежитлову будівлю магазин площею 44,0 кв.м. Право власності оформлено на підставі рішення третейського суду;

- копію Плану встановлення меж земельної ділянки НОМЕР_1, складений ПП «Надір» для позивача;

- Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21994991 від 22.05.2014 р. щодо права власності позивача на нежилу будівлю - кафе-шашличну та нежилу будівлю - магазин (адреса: місто Київ, проспект Броварський, 8);

- копію Паспорту на тимчасове розміщення торговельного кіоску з літнім майданчиком;

- копію Рішення третейського суду про визнання права власності за позивачем на спірні нежитлові будівлі;

- копію Технічного паспорту на спірні нежитлові будівлі;

- копії матеріалів кадастрової справи № А-0656 з Проектом відведення земельної ділянки суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-шашличної з літнім майданчиком на території парку культури та відпочинку «Гідропарк» у Дніпровському районі м. Києва.

При цьому, позивачем під час провадження у даній справі так і не було виконано вимоги суду та не надано:

- письмові пояснення щодо обраного способу захисту щодо кожної заявленої вимоги, їх нормативно-правове обґрунтування, правові й фактичні підстави юридичних фактів, які позивач просить визнати, та підстави вчинення відповідачем дій, про які зазначено в прохальній частині позовної заяви.

- письмові пояснення з підтверджуючими доказами щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщено спірний магазин та заклад громадського харчування (НОМЕР_1 чи НОМЕР_2);

- докази того, що позивачу на праві власності належить спірний магазин та заклад громадського харчування станом на час вирішення даного спору в суді (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно);

- докази на підтвердження обставин створення та функціонування спірного магазину та закладу громадського харчування, які викладені в позовній заяві;

- матеріали листування між сторонами з приводу надання позивачу у користування (власність) спірної земельної ділянки.

Окрім того, позивачем не було надано жодних доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала в постійному користуванні магазину НОМЕР_3 Гастрономторг або його правонаступників.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»;

ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку, що нормами чинного законодавства України не передбачено можливість передачі земельної ділянки у постійне користування фізичній особі-підприємцю.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, оскільки вказаним рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, а не положення статті 92 Земельного кодексу України.

Як зазначалось вище, позивачем не було надано жодних доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала в постійному користуванні магазину НОМЕР_3 Гастрономторг або його правонаступників, при цьому, слід взяти до уваги те, що право постійного користування при придбанні кіосків, якщо навіть воно існувало у продавця (ПП «Дарна»), не могло перейти до позивача, тим більше що їх придбало ПП «Людмила», а не ФОП ОСОБА_1. Так, законодавство не передбачає автоматичного переходу права постійного користування земельною ділянкою у разі придбання рухомого майна, яке на ній розташоване.

Статті 13 та 14 Конституції України встановлюють, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; л) вирішення земельних спорів; м) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

В силу ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, право користування земельною ділянкою виникає на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування та посвідчується відповідним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада не приймала рішення про передачу земельної ділянки позивачу для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-шашличної з літнім майданчиком на території парку культури та відпочинку «Гідропарк» у Дніпровському районі м. Києва.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що правових підстав для визнання за позивачем в судовому порядку як права постійного користування, так і права власності на спірну земельну ділянку - немає.

При цьому, що стосується вимог позивача про спонукання визнати за ним право власності на земельну ділянку, на якій розміщено магазин та заклад громадського харчування ПП «Дарна», кадастровий номер НОМЕР_2 на території остову Венеціанський, та видати дозвільні документи, за якими стане можливим реєстрація права власності на нерухоме майно і отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд зауважує, що відповідно до п. 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» визначено, що за наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Таким чином, заявлені позовні вимоги є в цілому безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено безпідставність позовних вимог, вони задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака