КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 925/704/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги відповідача Головного управління

Держземагенства у Черкаській області, м. Черкаси

на рішення Господарського суду Черкаської області від

26.06.2015

у справі № 925/704/15 ( суддя Довгань К.І.)

за позовом Фермерського господарства "Вікторія",

с.Ковалиха Черкаської область

до відповідача Головного управління Держземагенства

у Черкаській області, м.Черкаси

Третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог

на предмет спору на

стороні відповідача Ковалиська сільська рада Смілянського району

Черкаської області, с.Ковалиха Черкаської обл.

про визнання незаконною бездіяльності Головного

управління Держземагенства у Черкаській області та

визнання укладеною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач ФГ «Вікторія» звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до відповідача Головного управління Держземагенства у Черкаській області про визнання незаконним зволікання відповідача у поновлені на новий строк дії Договору оренди від 09.02.2005, який був укладений між Смілянською районною державною адміністрацією та Фермерським господарством «Вікторія» та визнання укладеною з моменту набрання рішенням законної сили у даній справі Додаткову угоду до Договору оренди землі від 21.02.2005 в редакції позивача.

В обґрунтування позову ФГ «Вікторія» послалося на те, що відповідач протиправно ухиляється від продовження строку дії спірного договору оренди землі від 09.02.2005, шляхом відмови від укладення додаткової угоди до нього.

Відповідач у письмовому відзиві на позов проти його задоволення заперечив. Заперечення мотивовано на тому, що у спірному Договорі оренди землі від 09.02.2005 відсутні істотні умови, а саме, відсутні відомості про кадастрові номери земельних ділянок, які є предметом спірного Договору. Крім того на цих земельних ділянках знаходяться землі історико-культурного призначення.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 № 925/704/15 позов задоволено частково, визнано укладеною Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 09.02.2005, між сторонами: орендодавцем - Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області () та орендарем - Фермерським господарством „Вікторія" () в редакції наведеній у резолютивній частині судового рішення, за якою поновлено на 10 років Договір оренди землі від 09.02.2005, в решті позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано; скасовано забезпечення позову, застосоване згідно ухвали суду від 21травня 2015 року.

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, відповідач Головне управління Держземагенства у Черкаській області звернувся до Київського апеляційного господарського суду із скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 № 925/704/15 скасувати частково та прийняти нове судове рішення, за яким відмовити у позовних вимогах повністю, оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено фактичні обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою КАГС від 21.08.2015 № 925/704/15 порушено апеляційне провадження за скаргою відповідача та призначено судове засідання (колегія суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Куксова В.В., Яковлєва М.Л.).

В останнє судове засідання від 17.11.2015 представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Ковалиська сільська рада Смілянського району Черкаської області, с.Ковалиха, Черкаської обл., не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Через канцелярію КАГС третя особа Ковалиська сільська Рада надіслала Листа від 13.11.2015 № 110, за яким повідомила, про те, що сільська рада підтримує Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 № 925/704/15, як законне та обґрунтоване, просить залишити його в силі, проти апеляційної скарги в даній справі заперечує в повному обсязі.

Колегія суддів, приймаючи до уваги те, що присутні представники сторін не заперечували проти продовження апеляційного перегляду даної справи без участі представника третьої особи, продовжила розгляд справи за наявними матеріалами.

16.11.2015 через канцелярію КАГС надійшли від ФГ «Вікторія» письмові заперечення на апеляційну скаргу, за якими позивач просив колегію суддів апеляційну скаргу залишити без задоволення, Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 № 925/704/15 залишити без змін, як таке, що відповідає нормам чинного законодавства України.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу відповідача Головного управління Держземагенства у Черкаській області задовольнити, Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 по даній справі скасувати частково та прийняти нове судове рішення, за яким у позовних вимогах відмовити повністю, взявши до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2005 року між Смілянською районною державною адміністрацією та фермерським господарством „Вікторія" укладено Договір оренди земельної ділянки, який був зареєстрований у Смілянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України", про що, у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.02.2005 року за №01.

Предметом Договору оренди є земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 154,6963 га в адміністративних межах Ковалиської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Договір оренди землі було укладено на 10 (Десять) років, тобто до 21.02.2015. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Додатковою угодою від 24.01.2008 сторони внесли зміни в Договір оренди земельної ділянки щодо встановлення з 01 січня 2008 року орендної плати в розмірі 2,5% від нормативної грошової оцінки землі.

Додатковою угодою від 24.02.2011 сторони внесли зміни в договір оренди земельної ділянки щодо встановлення орендної плати в розмірі 4,5% від нормативної грошової оцінки землі.

Згідно умов Договору, земельна ділянка загальною площею 154,6963 га передана в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції.

Орендна плата сплачується позивачем щомісячно в повному обсязі, заборгованість на час розгляду справи відсутня.

Відповідно до п.8 Договору: „Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію".

14 листопада 2014 року в зв'язку із збіганням строку діючого Договору оренди в канцелярію Головного управління Держземагентства у Черкаській області орендарем була подана письмова заява з проханням поновити Договір оренди землі, укладений між Смілянською районною державною адміністрацією та фермерським господарством „Вікторія", що був зареєстрований 21.02.2005 за №01. До заяви було додано проект Додаткової угоди про поновлення строку дії Договору. Заява була прийнята та зареєстрована, про що свідчать відповідні відмітки.

Лист-заперечення щодо відмови у поновленні строку дії Договору оренди земельної ділянки на новий строк від Головного управління Держземагенства у Черкаській області не надійшов.

20 лютого 2015 року позивач повторно направив відповідачу Головному управлінню Держземагенства у Черкаській області повідомлення щодо поновлення строку дії Договору оренди землі, до якого приклав проект відповідної додаткової угоди.

21 лютого 2015 року строк дії Договору оренди закінчився, однак, як зауважено судом першої інстанції, протягом місяця, тобто до 21 березня 2015 року лист-заперечення щодо відмови у поновленні договору на новий строк від відповідача Головного управління Держземагенства у Черкаській області не надійшов.

Позивач продовжив користування орендованою земельною ділянкою та сплачував за неї орендну плату.

14 квітня 2015 року на адресу позивача надійшла відповідь Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 09 квітня 2015 року №826/0/300-15, з якої вбачається відмова у поновленні строку дії Договору оренди землі з підстав недосягнення домовленостей щодо орендної плати та інших істотних умов Договору.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст. ст.123, 124 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 33 ЗУ «Про оренду землі», дійшов висновку про порушення відповідачем названих норм закону щодо порядку поновлення строку дії Договору оренди землі.

У своєму рішенні місцевий господарський суд зазначив, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Законом України від 06.09.2012 № 5245- VI „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності 01.01.2013 внесено зміни до Земельного кодексу України (далі - Кодекс), відповідно до частини четвертої статті 122 центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Наказом Мінагрополітики від 25.01.2013 №40 затверджено зміни до Положення про Головні управління Держземагентства в областях, згідно п.4.32 якого, Головні управління Держземагентства в областях наділені повноваженнями передавати відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах областей.

Оцінивши доводи сторін, наявні у справі докази та приписи наведеного вище законодавства, суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.

Позивач є орендарем земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 154,6963 га в адміністративних межах Ковальської сільської ради Смілянського району Черкаської області на умовах укладеного 09 лютого 2005 року з Смілянською районною державною адміністрацією договору оренди землі, зареєстрованого у Смілянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України" про що, у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.02.2005 року за №01. Строк дії договору сплинув 21.02.2015.

На протязі дії Договору позивач добросовісно виконував його умови, що не оспорюється відповідачем.

01.01.2013 набрав чинності Закон України від 06.09.2012 № 5245- VI „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", яким внесено зміни до ст. 122 Земельного кодексу України, відповідно до яких центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Позивач скористався своїм правом на продовження строку дії договору, що передбачено п. 8 Договору та ст. 33 ЗУ „Про оренду землі", направивши відповідачу 14 листопада 2014 року Заяву з проханням поновити Договір оренди землі. До заяви було додано проект додаткової угоди про поновлення договору.

Відповіді на вказану Заяву позивач не отримав. Посилання відповідача на його Лист від 26.11.2014 №1505/0/300-14-СГ суд першої інстанції визнав безпідставним, оскільки ним не подано суду доказів направлення цього листа на адресу позивача.

Крім того позивач 20 лютого 2015 року повторно направив відповідачу повідомлення щодо поновлення договору оренди землі, до якого приклав проект відповідної додаткової угоди.

Лише 14 квітня 2015 року на адресу позивача надійшла відповідь Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 09 квітня 2015 року №826/0/300-15, з якої вбачається відмова у поновленні Договору оренди землі з підстав недосягнення домовленостей щодо орендної плати та інших істотних умов Договору.

Щодо твердження відповідача про те що, на спірній земельній ділянці знаходяться землі історико-культурного призначення, з посиланням на Лист Управління культури Черкаської облдержадміністрації від 11.11.2014 №03-01/1435, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до приписів Закону України „Про охорону культурної спадщини" для надання земельній ділянці статусу земель історико-культурного призначення недостатньо лише наявності на відповідній території історико-культурного об'єкта, а необхідне визнання особливого статусу такого об'єкта шляхом, зокрема включення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, Списку охоронюваних археологічних територій України, Списку історичних населених місць України. Доказів перебування у вказаному реєстрі об'єктів на орендованих позивачем земельних ділянках відповідач суду не подав. Лист Управління культури Черкаської облдержадміністрації, на який посилається позивач, не є належним доказом віднесення цих земельних ділянок до земель історико-культурного призначення.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі" дійшов висновку про наявність у позивача переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк, а тому позов у цій частині визнав таким, що підлягає задоволенню, та визнав укладеною Додаткову угоду до Договору оренди землі від 09.02.2005 на новий строк, терміном на 10 років.

Що стосується вимоги позивача про визнання незаконним зволікання відповідача у поновлені на новий строк дії договору, то місцевий господарський суд зазначив, що перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначені ст..16 ЦК України та ст.. 20 ГК України, якими визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання і споживачів, та якими не передбачено такого способу захисту, як визнання незаконним зволікання у поновлені на новий строк дії договору, що по суті є вимогою про встановлення юридичних фактів, які можуть встановлюватися лише як елементи оцінки фактичних обставин справи при розгляді господарськими судами спору про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відтак, оскільки вимога позивача про визнання незаконним зволікання відповідача у поновлені на новий строк дії договору не відповідають встановленим діючим законодавством України способам захисту порушених прав, тому суд першої інстанції в цій частині позову відмовив, як заявленому необґрунтовано.

Скаржник-відповідач Головне управління Держземагенства у Черкаській області оскаржив прийняте місцевим господарським судом рішення по даній справі частково, а саме, в частині визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 09.02.2005, за якою було пролонговано строк дії Договору оренди на 10 років.

При цьому, скаржник наголошував на наступному.

14.11.2014 ФГ «Вікторія» звернулося з клопотанням до Головного управління стосовно поновлення Договору та укладення Додаткової угоди до Договору. До заяви була додана копія Договору на 4 аркушах.

Відповідно до Договору, ФГ «Вікторія» в оренду було передано земельну ділянку площею 154,6963 га, у т.ч. 154,6963 га ріллі земель державної власності.

Договором встановлено, що земельна ділянка має цільове призначення «землі сільськогосподарського призначення» та передана в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції. Відповідно до п. 17 Договору оренди передача в оренду земельної ділянки здійснювалася з розробленням технічної документації. Відповідно до Договору його невід'ємною частиною є також викопіювання із земель в адміністративних межах Ковалиської сільради. Технічна документація чи графічні матеріали відповідачеві не надавалися.

У результаті вивчення звернення позивача було встановлено, що серед земель, які були передані йому в оренду у 2005 році знаходяться землі історико- культурного призначення.

Згідно Проекту землеустрою КСП «Перемога» від 1995 на території Ковалиської сільської ради розташовані землі історико-культурного призначення площею 154,6963 га, що знаходяться в резерві, а згідно технічної документації, яка розроблена у 2004 році та є невід'ємною частиною цього Договору, ФГ «Вікторія» передаються в оренду землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель історико-культурного призначення.

Відповідно до висновку Смілянського районного відділу земельних ресурсів № 49 від 2004, що є невід'ємною частиною технічної документації, позивачу в оренду надавалися землі історико-культурного призначення.

Розпорядженням Голови Смілянської райдержадміністрації «Про надання земельних ділянок ФГ «Вікторія»», позивачу передається земельна ділянка в оренду із земель історико-культурного призначення 154,6963 га ріллі за межами населеного пункту для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з технічною документацією, яка виконана Смілянським РВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК при Держкомітеті по земельних ресурсах».

Крім того, Проект роздержавлення земель державної власності в адміністративних межах Ковалиської сільської ради містить графічні дані стосовно наявності земель історико-культурного призначення (оригінал Проекту надавався), що на даний час підтверджується також висновком Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації від 07.11.2014 № 518.

Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги, надані відповідачем вищевикладені докази.

Листом від 11.11.2014 №03-01/1435, Управління культури Черкаської облдержадміністрації повідомило, що на земельних ділянках площею 154,6963 га знаходяться багатошарові поселення періоду пізньої бронзи, скіфського часу та пізнього середньовіччя, кургани (реєстровий № 3263 (курган), № 3264 (курганна група).

Крім Договору, до заяви позивачем було долучено Проект додаткової угоди, в якій зазначено відомості щодо категорії земель - землі історико-культурного призначення. Тобто, позивач достеменно володів інформацією стосовно віднесення оспорюваних земельних ділянок до історико-культурних.

Відповідно ст. 19 Земельного кодексу України, землі категорії історико-культурні є окремою категорією землі і не входить до сфери повноважень Головного управління, оскільки відповідно до ст. 122 зазначеного Кодексу центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Про результати розгляду звернення позивача та про неможливість вирішення його питання щодо поновлення Договору оренди землі його було повідомлено Листом від 26.12.2014 №1505/0/300-14-СГ.

Проте, зауважує скаржник, суд першої інстанції визнав названий Лист Управління культури Черкаської облдержадміністрації неналежним доказом, щодо віднесення цих земельних ділянок до земель історико-культурного призначення.

Статтею 19 Земельного кодексу України визначені категорії земель. Відповідно до цієї статті за основним цільовим призначенням землі поділяються на 9 категорій, відповідно до переліку встановленого цією статтею землі історико-культурного призначення та землі сільськогосподарського призначення є окремими категоріями земель.

Статтею 20 Земельного кодексу України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Таким чином, оскільки відповідно до землевпорядної документації від 1995 року земельні ділянки, що є об'єктом Договору оренди землі про поновлення якого просив позивач, віднесені до земель історико-культурного призначення, в подальшому, проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки щодо зміни цільового призначення не розроблялися, відтак, земельні ділянки не змінили свого цільового призначення.

Крім технічної документації належність земель до категорії земель історико- культурного призначення також підтверджується Листом Управління культури Черкаської облдержадміністрації.

Відповідно до згаданого Листа від 11.11.2014 спірні земельні ділянки площею 154,6963 га в адміністративних межах Ковалиської сільради відносяться до земель історико-культурного призначення. Підставою віднесення даних земель до цієї категорії є знаходження на цих землях пам'яток археології, а саме багатошарові поселення періоду бронзи, скіфського часу та пізнього середньовіччя, кургани (реєстровий номер 3263), курганна група (реєстровий номер 3264).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки.

Пунктом «б» ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) провадяться відповідно до категорії пам'ятки, пам'ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про охорону культурної спадщини» інформування про об'єкти культурної спадщини, занесені до Реєстру, провадиться шляхом: публікації Реєстру та внесених до нього змін; надання інформації, що міститься в Реєстрі, у відповідь на запит на інформацію; встановлення охоронних дощок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам'ятках або в межах їхніх територій незалежно від форм власності.

Розпорядженням голови Черкаської облдержадміністрації від 02.10.2013 N 319/1 затверджено Положення про управління культури Черкаської обласної державної адміністрації. Згідно цього Положення до повноважень управління культури віднесено забезпечення на території області реалізації державної політики у сфері культури, мистецтва, музейної справи, охорони культурної спадщини та з питань релігій; здійснення, відповідно до законодавства, державного управління і контролю у сфері музейної, клубної, мистецької, бібліотечної справи, кінематографії, охорони культурної спадщини, культурно-мистецької освіти та релігії; забезпечення у межах своєї компетенції реалізації на території області державної політики, національних пріоритетів у сфері охорони культурної спадщини Черкаської області з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини в суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і прийдешніх поколінь; забезпечення на території області виявлення, наукового вивчення, класифікації, державної реєстрації, запобігання руйнуванню або заподіяння шкоди, захисту і збереження, належного утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування, музеєфікації об'єктів культурної спадщини.

Таким чином, виходячи з вище наведених положень законодавства, стверджує скаржник, Управління культури Черкаської облдержадміністрації є компетентним органом щодо надання інформації про пам'ятки археології на території Черкаської області, та надання інформації у формі листа із зазначенням інформації про пам'ятки археології, їхню державну реєстрацію, а тому вищеназваний Лист Черкаської облдержадміністрації є належним доказом, що спірна земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного значення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Головне управління Держкомзему у Черкаській області додатково звернулося до Управління культури Черкаської облдержадміністрації та отримало Довідку № 459/03 від 09.07.2015 з графічними матеріалами, згідно яких на спірних земельних ділянках розташовані два археологічні об'єкта культурної спадщини - багатошарові поселення та їх охоронні зони. Поселення занесені до переліку об'єктів культурної спадщини Черкаської області наказом начальника Служби охорони культурної спадщини Черкаської облдержадміністрації від 05.11.2009 №11/03-21.

Далі, у доводах апеляційного оскарження Головне управління Держкомзему у Черкаській області наголосило на тому, що судом першої інстанції не правильно застосовано ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», яка, за своїм змістом, передбачає два випадки поновлення договору оренди землі, при цьому, скаржник посилається на правову позицію, викладену у Постанові Верховного суду України від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14.

Так, у частинах першій - п'ятій статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Таким чином, згідно із частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» у разі поновлення договору оренди землі умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, передбачених статтею 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором, орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частинами восьмою, дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку; відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Таким чином, стверджує Головне управління Держкомзему у Черкаській області, виходячи із вищенаведених норм, реалізація поновлення договору оренди землі може бути здійснена лише за наявності волевиявлення сторін шляхом укладення додаткової угоди сторін.

Крім того, скаржник зауважує про те, що пунктом 2.7 Постанови Пленуму ВГСУ №12 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» встановлено, що у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди укладеним слід відмовляти, якщо не подано доказів наявності спору стосовно такого укладення, оскільки зазначені вимоги зводяться за своїм змістом до встановлення юридичного факту, а відповідний спосіб захисту порушеного права не передбачений частиною другою статті 20 ГК України, крім випадків, коли інше встановлено законом або договором. Разом з тим зацікавлена особа не позбавлена права звернутися до господарського суду з позовом про спонукання укласти договір оренди за наявності умов, передбачених частиною першою статті 187 ГК України.

Тому, за оцінкою Головного управління Держкомзему у Черкаській області, суд першої інстанції дійшов хибного висновку стосовно іншої підстави поновлення договору оренди, посилаючись на частину 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Позивач Фермерське господарство «Вікторія», заперечуючи доводи апеляційного оскарження, стверджував про їх безпідставність, та повністю підтримав висновки місцевого господарського суду за оскарженим рішенням у даній справі.

Колегія суддів, за результатом апеляційного перегляду справи, не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання укладеною Додаткової угоди про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки від 09.02.2005, терміном на 10 років, вважає його помилковим з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст.124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що одержання у користування земельної ділянки відбувається виключно на підставі Рішення органу самоврядування, та в подальшому укладення чи продовження дії Договору оренди.

Тобто, наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду чинним земельним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки, а, відтак, договір оренди є наслідком виконання відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Необхідною умовою укладення та поновлення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність відповідного рішення органу місцевого самоврядування, зобов'язання цього органу укласти або поновити договір оренди земельної ділянки за відсутності такого рішення є порушенням його виключного передбаченого Конституцією України права на здійснення права власності від імені українського народу та управління землями.

За матеріалами даної справи відсутнє Рішення Смілянської районної державної адміністрації, яка є орендодавцем за Договором оренди земельної ділянки від 09.02.2005, про поновлення Договору оренди спірної земельної ділянки після закінчення терміну його дії 21.02.2015. Наведене не заперечувалось сторонами під час судового засідання від 17.11.2015.

Аналогічна правова позиція щодо обов'язкової наявності рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду викладена у Постанові Вищого Господарського суду України від 17.03.2015 № 910/4196/13.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити і про те, що за суд першої інстанції, приймаючи судове рішення про визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 09.02.2005, визначив орендодавцем Головне управління Держземагенства у Черкаській області, в той час, як орендодавцем за Договором оренди земельної ділянки від 09.02.2005 є - Смілянська районна державна адміністрація, якою було підписано цей Договір оренди земельної ділянки від 09.02.2005, акти приймання-передачі від 09.02.2005, Угода про внесення змін до Договору оренди від 24.01.2008, угода про внесення змін до Договору оренди від 24.02.2011. В оскарженому судовому рішенні не надано обґрунтувань зміни орендодавця за Договором Смілянської районної державної адміністрації на Головне управління Держземагенства у Черкаській області, яке не є стороною за спірним Договором.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 у даній справі, а саме, в частині визнання укладеною Додаткової угоди про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки від 09.02.2005, терміном на 10 років, як таке, що прийнято з порушенням норм чинного законодавства України. Приймаючи нове судове рішення, колегія суддів вважає за необхідне у позовних вимогах Фермерського господарства «Вікторія» відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Держземагенства у Черкаській області задовольнити.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.06.2015 № 925/704/15 скасувати частково.

Прийняти нове судове рішення у наступній редакції:

«У позовних вимогах Фермерського господарства «Вікторія» до відповідача Головного управління Держземагенства у Черкаській області відмовити повністю».

Стягнути з позивача Фермерського господарства «Вікторія» (вул. Молодіжна, б. 13, с.Ковалиха Смілянського району, Черкаської області, 20734, ) на користь відповідача Головного управління Держземагенства у Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул.Смілянська, 131, 18000, )1 218,00 грн. судового збору за апеляційне оскарження судового рішення.

Зобов'язати Господарський суд Черкаської області видати відповідний Наказ.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015 № 925/704/15 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015 № 925/704/15 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 925/704/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв