РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа № 910/27958/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, про виселення з орендованого майна та стягнення 57616,25, за участю представників сторін:

від позивача: Загоровська Н.В. (довіреність від 02.11.2015 № 134);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність від 16.11.2015 № б/н);

від третьої особи: Шумінська Ю.Ю. (довіреність від 29.12.2014 № 062/02/07-11626),

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» з позовом до ФОП ОСОБА_1, яким заявлено вимогу про виселення останнього з нерухомого майна (частини переходу), визначену тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіосками); зобов'язання домонтувати тимчасові огороджувальні конструкції (кіоски); стягнення 57616,25 грн, з яких: 48989,88 грн - основна заборгованість; 8179,05 грн - пеня; 447,32 грн - 3 % річних.

Позов мотивований тим, що термін дії договору від 15.10.2011 № 209-У(Ор)-11, на підставі якого відповідач користувався нерухомим майном, закінчився і позивач у встановлений законом строк повідомив відповідача про відмову від продовження дії вказаного договору. Однак, відповідачем об'єкт оренди звільнено не було у зв'язку із чим було заявлено вимогу про виселення. Крім того, позивач стверджує, що відповідачем не сплачено орендну плату у сумі 48989,88 грн. А з огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, позивачем заявлено вимоги про стягнення з пені та 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2015 прийнято позов КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» до розгляду та порушено провадження у справі № 910/27958/15. Також вказаною ухвалою суд залучив до участі у справі Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (далі - третя особа).

У судовому засіданні 02 грудня 2015 року представником третьої особи надано суду письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що остання підтримує позовні вимоги з аналогічних підстав, наведених у позовній заяві.

Також у вказаному засіданні представником позивача надано суду клопотання від 02.12.2015 про долучення до матеріалів справи уточнений розрахунок заборгованості за договором станом на 25 листопада 2015 року. З наведеного розрахунку вбачається, що сума пені складає 10029,80 грн, а 3 % річних - 613,50 грн.

Тобто, суми позовних вимог у вказаному розрахунку є більшими, ніж заявлено у позові.

Так, частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Пленумом Вищого господарського суду України у пунктах 3.10 і 3.11 постанови від 26.12. 2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» надано такі роз'яснення. Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як, зокрема збільшення або зменшення розміру позовних вимог. Позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

З наведеної норми процесуального права і роз'яснень Пленуму господарського суду касаційної інстанції вбачається, що збільшення позовних вимог здійснюється шляхом звернення відповідної сторони до суду саме із вмотивованою заявою (клопотанням).

Таким чином, вказане клопотання позивача при вирішенні спору у даній справі судом до уваги не береться, оскільки зміст вказаного документу не відповідає вказаним вище вимогам, позивач вказаним клопотанням просить суд лише долучити розрахунок до матеріалів справи.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що період прострочення зобов'язання, який не є предметом розгляду у даній справі, може бути предметом іншого позову.

Відповідач своїм правом, наданим ст. 59 ГПК України, не скористався, відзив на позов суду не надав, а тому, відповідно до положень ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

На підставі клопотання представника відповідача від 23.11.2015, при розгляді даної справи здійснювалося фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку, передбаченому ч. 7 ст. 811 ГПК України.

У судовому засіданні 02 грудня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши повноважних представників сторін та третьої особи у даній справі, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Між КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН», як орендодавцем, та ФОП ОСОБА_1, як орендарем, укладено договір від 15.10.2011 № 209-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (далі - договір).

Відповідно до предмета договору орендодавець на підставі рішення Київради від 29.04.2010 № 590/4028 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (далі - об'єкт оренди), за адресою: станція метро «Контрактова площа» (вестибюль № 2), для торгівлі непродовольчими товарами (п. 1.1 договору).

Об'єктом оренди є частина переходу визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УКРМЕТРОТУНЕЛЬПРОЕКТ», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 27,62 м2, згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину договору (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.4 договору об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН».

Як вбачається з п. 3.1 договору, за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київради від 29.04.2010 № 590/4028 та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 28.09.2006 року № 34/91, та на дату підписання договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати (Додаток № 2), що є невід'ємною частиною договору, становить: 137,70 грн за 1 м2 орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на серпень 2011 року складає 3803,30 грн (4563,96 грн з ПДВ).

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць (п. 3.2 договору).

У відповідності до п. 3.4 договору додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою.

Згідно з п. 3.5 договору оплата по договору проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві.

Сторонами у п. 3.6 договору встановлено, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Пунктом 9.1 договору встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до Рішення КМР від 29.04.2010 № 590/4028 діє з 15 жовтня 2011 року до 13 жовтня 2014 року (2 роки 364 дні).

Договір припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено (п. 9.5 договору).

З пункту 4.14 договору вбачається, що орендар після припинення дії договору оренди та у разі відмови у продовженні договору оренди зобов'язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю. У разі невиконання пункту 4.14 в силу вступає рішення Київради. При цьому оплата по договору нараховується орендодавцем та сплачується орендарем до дати фактичного повернення об'єкта оренди та підписання акту прийому-передачі.

У разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди. В акті приймання-передачі зазначається технічний стан об'єкта оренди на дату повернення (п. 7.5 договору).

Відповідно до підпункту 8.5.6 договору, викладеного у додатковій угоді від 15.10.2011 до договору, у разі припинення дії договору орендар, звільняє орендовану частину приміщення переходу станції метро «Контрактова площа» (вестибюль №2) в термін, визначений п. 4.14 договору, від своїх огороджуючих конструкцій. При невиконанні орендарем зазначених в цьому пункті договору умов, орендодавець, самостійно на свій розсуд, розпоряджається огороджуючими конструкціями (кіосками).

Як вбачається з п. 5.4 договору, орендар після закінчення строку дії договору має переважне право, за інших рівних умов, на продовження дії договору за умови належного виконання своїх обов'язків за договором. Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Суд відзначає, що договір, який є підставою позову, за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна, а тому права і обов'язки сторін визначаються, зокрема, положеннями глави 58 ЦК України, параграфу 5 глави 30 розділу VI Господарського кодексу України та Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України). Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 759 ЦК України та ч. 1 ст. ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Судом встановлено за актом приймання-передачі майна в оренду від 01.11.2011, який є невід'ємною частиною договору, позивачем передано, а відповідачем прийнято об'єкт оренди. Акт підписано сторонами договору та скріплено відбитками їх печаток (засвідчена копія міститься у матеріалах справи).

Також судом встановлено, що позивачем 20 жовтня 2014 року надіслано відповідачеві лист від 17.10.2014 № 31, яким останнього повідомлено про те, що 31 жовтня 2014 року термін дії договору закінчився і продовжуватися не буде. Також вказаним листом повідомлено відповідача про те, що згідно з висновком Служби воєнізованої охорони КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» розміщення МАФу (кіоску) відповідача в орендованому приміщенні не відповідає вимогам, встановленим п. 2.19 Правил пожежної безпеки в метрополітенах, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2012 № 335, що, у свою чергу, створює загрозу життю та здоров'ю людей, які користуються метрополітеном, про що відповідач вже був повідомлений. Враховуючи наведене, позивач, посилаючись на умови договору, визначені пунктами 4.14 та 7.5, вимагав від відповідача звільнити об'єкт оренди та повернути його за актом приймання-передачі позивачеві у термін до 12 листопада 2014 року. До даного листа позивачем додано

У матеріалах справи містяться засвідчені копії доказів направлення позивачем відповідачеві листа від 17.10.2014 № 31. Однак, згідно з довідкою поштового зв'язку, поштове відправлення позивача повернуто останньому у зв'язку із закінченням зберігання.

Пленумом Вищого господарського суду України в абзаці 2 п. 1.7 постанови від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» надано такі роз'яснення, що в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Спір між сторонами даної справи виник в результаті невиконання відповідачем вимог позивача, викладених у листі від 17.10.2014 № 31, та порушення умов договору, закріплених у підпункті 4.14, 7.5 та 8.5.6, тобто відповідачем не повернуто позивачеві об'єкт оренди після спливу строку дії договору за відповідним актом прийому-передачі. Крім того, як стверджує позивач, відповідачем порушено грошове зобов'язання, а саме останнім не сплачено у встановлений п. 3.6 договору термін орендну плату за період часу користування об'єктом оренди з квітня 2015 року по жовтень 2015 року (далі - спірний період) в сумі 48989,88 грн.

У наслідок настання наведених обставин КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» звернулося до господарського суду з позовом у даній справі.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд зазначає таке.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Таким чином, виходячи з умов, передбачених у пунктах 4.14, 7.5 та 8.5.6 договору, та наведених вище норм права, відповідач був зобов'язаний звільнити об'єкт оренди від своїх огороджуючих конструкцій та передати цей об'єкт позивачеві у термін до 13 листопада 2014 року, включно, за відповідним актом. Однак, доказів належного виконання відповідачем таких зобов'язань матеріали справи не містять, а навпаки, згідно з письмовими поясненнями представника відповідача від 02.12.2015, на момент розгляду даної справи на об'єкті оренди існують огороджуючі конструкції відповідача.

Крім того, суд відзначає таке. Виходячи з умов, встановлених сторонами у п. 9.3 договору, суд дійшов висновку, що продовження дії договору поставлено у залежність від дозволу Київради у вигляді відповідного рішення. Проте, сторонами спору суду не надано такого рішення Київради, яким надано позивачеві дозвіл на пролонгацію договору.

Підсумовуючи сукупність обставин даної справи і норми матеріального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача з об'єкта оренди та зобов'язання останнього домонтувати його огороджувальні конструкції (кіоски) підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт порушення відповідачем умов договору, пов'язаних з поверненням позивачеві об'єкта оренди та звільненням об'єкта від огороджуючих конструкцій, позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем в порядку, визначеному ст. 33 ГПК України, не спростовано.

Водночас суд зазначає таке.

У п. 9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» зазначено, що у рішеннях суд повинен вказати найменування майна, місце його знаходження (у спорі про передачу майна), строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення.

Отже, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку про необхідність зазначення у резолютивній частині рішення по справі строку виселення з об'єкта оренди та демонтування огороджувальних конструкцій не пізніше, ніж 30 (тридцять) календарних днів.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок порушення грошового зобов'язання, суд зазначає таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (ч. 1 ст. 286 ГК України). Аналогічна норма встановлена у частині 1 статті 19 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням наведених норм та умов договору, встановлених пунктами 3.5, 3.6 і 4.14, відповідач зобов'язаний до моменту повернення позивачеві об'єкта оренди сплачувати орендну плату кожного місяця до 10 числа, включно, за той місяць, у якому об'єкт оренди перебуває у користуванні відповідача.

Однак, доказів сплати відповідачем на користь позивача орендної плати за користування об'єктом оренди у період часу з квітня по жовтень 2015 року в сумі 48989,88 грн сторонами суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 48989,88 грн є правомірною, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Оскільки відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 ЦК України), тому він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Розглядаючи спір в частині заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача пені та 3 % річних суд виходить з такого.

Положенням ч. 1 ст. 548 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Приписом ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Аналогічні положення містить стаття 230 Господарського кодексу України.

Також договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Так, сторонами у п. 6.2 договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Однак, згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Аналогічні положення містить ст. 631 ЦК України.

Виходячи з умов, визначених у пунктах 9.1 та 9.5 договору, та приписів законодавства, дія договору припинилася з 14 жовтня 2014 року.

Як встановлено судом, пеня позивачем нарахована за прострочення грошового зобов'язання у спірний період (за квітень 2015 року по жовтень 2015 року), а саме: нарахована за період часу користування об'єктом оренди без здійснення орендної оплати з 11 квітня 2015 року по 20 жовтня 2015 року, включно. Тобто, пеня позивачем нарахована після припинення дії договору.

Враховуючи наведені обставини справи і норми права, суд дійшов до таких висновків, що забезпечене неустойкою (у вигляді пені) виконання відповідачем основного грошового зобов'язання припинилося у зв'язку із припиненням дії договору, а тому суд не вбачає підстав для застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення з відповідача пені за прострочення ним сплати орендної плати за користування об'єктом оренди після припинення дії договору. Іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем грошового зобов'язання після припинення дії договору сторонами спору суду не надано.

Суд водночас зазначає, що нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендаря, у разі прострочення ним грошового зобов'язання за договором оренди комунального майна, сплачувати на корить орендодавця пеню.

Таким чином, позов в частині стягнення з відповідача пені в сумі 8179,05 грн задоволенню не підлягає.

Наведена правова позиція узгоджується із тією, яка викладена у постанові Вищого господарського суду України від 02.07.2014 у справі № 57/128.

Щодо стягнення з відповідача 3 % річних суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, як встановлено вище, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому наявні підстави для застосування до нього відповідальності шляхом стягнення з відповідача 3 % річних. При цьому, суд відзначає, що за розрахунками суду сума вказаної вимоги є більшою та становить 447,47 грн, однак клопотань, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, заінтересованими сторонами суду не надано, а тому заявлені позивачем 3 % річних задовольняються судом у розмірі 447,32 грн.

Обов'язок доказування відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Також відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, з огляду на те, що позов підлягає задоволенню частково, згідно ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49 статтями 82-85, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Висилити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (03067, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з орендованого нерухомого майна, визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) ФОП ОСОБА_1, згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, яке знаходиться за адресою: станція метро «Контрактова площа» (вестибюль № 2), загальною площею 27,62 м2.

3. Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (03067, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у строк не пізніше 30 (тридцять) календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати тимчасову огороджувальну конструкцію, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, та знаходиться за адресою станція метро «Контрактова площа» (вестибюль № 2), загальною площею 27,62 м2, згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ.

4. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03067, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» (03056, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 35; ідентифікаційний код 03328913) основну заборгованість в сумі 48989,88 (сорок вісім тисяч дев'ятсот вісімдесят дев'ять) грн 88 коп.; 3 % річних в сумі 447,32 (чотириста сорок сім) грн 32 коп.; витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у сумі 3481,10 (три тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 10 коп.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10 грудня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань