ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

08.12.2015р. Справа № 917/160/13-г

за заявою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" № 3382 від 24.11.2015 р. (вх. № 17123 від 24.11.2015 р.) про розстрочку виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 11.04.2013 р. у справі № 917/160/13-г

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область, 37500

про стягнення 235 520,31 грн.

Cуддя Киричук О.А..

Представники сторін:

від позивача (стягувача): ОСОБА_1, дов. № 14-84 від 27.07.2015р.

від відповідача (боржника, заявника): ОСОБА_2., дов. № 31 від 21.04.2015р.

Розглядається заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про надання розстрочки виконання рішення від 11.04.2013 року у справі № 917/160/13-г.

Від позивача (стягувача) надійшли заперечення на заяву про розстрочку виконання рішення (вх. № 17823 від 08.12.2015р.).

Представник відповідача (боржника, заявника) наполягав на задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення.

Представник позивача (стягувача) просив суд у задоволенні заяви відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд встановив :

Господарським судом Полтавської області 11.04.2013р. прийняте рішення у даній справі, яким позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про стягнення 235520,31 грн. заборгованості за договором купівлі - продажу природного газу задоволено частково. Після перегляду апеляційним судом рішення набрало законної сили, на його виконання видано відповідний наказ. Касаційна інстанція, переглядаючи рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, залишила їх без змін.

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" звернулось до господарського суду Полтавської області з заявою про надання розстрочки виконання рішення, відповідно до якої на підставі ст. 121 Господарського процесуального кодексу України просить суд розстрочити виконання вищевказаного рішення з грудня 2015р. по вересень 2016р.

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення боржник посилається на те, сплачена частина боргу за рішенням, на свій тяжкий фінансовий стан, який підтверджується звітами про фінансові результати за І півріччя 2015 року, зміну виду господарської діяльності ПАТ "Лубнигаз", у зв"язку з чим знизились планові обсяги надходжень на рахунки товариства від здійснення ним господарської діяльності; на велику кількість боргових зобов'язань перед іншими кредиторами, на значний розмір заборгованості його контрагентів за надані відповідачем (боржником) послуги.. Відповідач зазначає, що господарська діяльність, яку він здійснює, має велику суспільно-соціальну значимість, тому примусове стягнення даної заборгованості у повному обсязі унеможливить забезпечення безаварійної експлуатації системи газопостачання для безперебійного постачання природного газу населенню чотирьох районів Полтавської області - Лубенського, Гребінківського, Оржицького та Пирятинського. Зупинення роботи підприємства призведе до звільнення працівників.

Згідно з п. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Як зазначено у п. 7.1.1. та п. 7.1.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення, відповідно до 7.2. Постанови можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, в основу ухвали про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Слід зазначити, що ГПК не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК.

Заявником належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду наявності підстав для розстрочки виконання вищевказаного судового рішення.

Так, заявник (відповідач) в обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду посилається на свій тяжкий фінансовий стан, на велику кількість боргових зобов'язань перед іншими кредиторами та на значний розмір заборгованості його контрагентів за надані відповідачем (боржником) послуги.

Посилання заявника на скрутне фінансове становище та наявність збитків за результатами господарської діяльності боржника в першому півріччі 2015р. свідчить лише про факт наявності у відповідача значних збитків від господарської діяльності останнього, а не про існування виняткових випадків, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Статтею 42 Господарського кодексу України передбачено, що господарська діяльність це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Суд не виключає наявність підстав вважати, що наведені боржником обставини в передусім є наслідком господарської діяльності відповідача, його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу якихось об'єктивних та незалежних від боржника обставин.

Окрім того, частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, надання розстрочки на підставі тяжкого фінансового стану боржника не може вважатися безумовною підставою для застосування положень статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

Посилаючись на тяжке матеріальне становище, відсутність грошових коштів, відповідач зазначає, що підприємство не в змозі виконати рішення суду, втім, боржник не зазначає, яким чином та за рахунок чого відповідна заборгованість буде погашена при умові розстрочки виконання судового рішення.

Надані суду звіти про фінансові результати підтверджують негативні тенденції фінансового становища відповідача, однак відповідачем не надано доказів неможливості виконання рішення суду, зокрема, відсутності коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Не можливо винятковими випадками також вважати посилання боржника на зміну виду господарської діяльності ПАТ "Лубнигаз", у зв"язку з чим знизились планові обсяги надходжень на рахунки товариства від здійснення ним господарської діяльності з огляду на наведене вище та те, що кожна із сторін договору приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому.

На думку суду, викладені в заяві обставини не є винятковими та такими, що роблять неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів неможливості виконання рішення суду, не враховані матеріальні інтереси позивача, його фінансовий стан, наявність інфляційних процесів у економіці держави.

Як свідчать матеріали справи, рішення господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості було прийнято у 2013 році (при цьому суд за клопотанням відповідача зменшував правомірно заявлену до стягнення пеню на 50%). З моменту прийняття рішення відповідачем лише в кінці 2015р. сплачена незначна частина боргу у розмірі 15 959,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1356 від 28.10.2015р., доказів намагання відповідача сплатити хоча б частину суми боргу, стягнуту за рішенням суду, до 28.10.2015р. суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Суд бере до уваги те, що п. 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

В зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Доказів наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідачем (заявником) суду не надано. Суд не вбачає підстав для надання розстрочки виконання рішення суду в даному випадку.

Крім того, суд враховує заперечення позивача (стягувача), який звертає увагу на його тяжкий фінансовий стан, збитковість діяльності підприємства, наявність довгострокових податкових та кредитних зобов"язань.

З огляду на зазначене, заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вх. № 17123 від 24.11.2015 року) про надання розстрочки виконання рішення від 11.04.2013 року задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 86, 121 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Відмовити Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" в задоволенні заяви про надання розстрочки виконання рішення від 11.04.2013р. у справі № 917/160/13-г.

2. Копії ухвали направити сторонам по справі.

Суддя О.А.Киричук