РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/28641/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Східна агропродовольча компанія»

до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий Урожай»

про розірвання договору.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Краснокутська Н.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - Яцько Р.М. (представник за довіреністю);

від третьої особи - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги указаного позову про розірвання укладеного між сторонами договору поруки від 16.10.2013 у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору поруки.

Відповідач письмового відзиву не подав, проте проти позову заперечує через недоведеність Позивачем наявності одночасно усіх умов, встановлених ст. 652 ЦК України, для розірвання договору.

Третя особа пояснень по суті спору не подала і представників у судове засідання не направила.

Клопотання Відповідача про припинення провадження у справі через наявність третейського застереження у договорі поруки від 16.10.2013 судом розглянуто та суд зазначає наступне.

Право на судовий захист прав та охоронюваних свобод фізичних та юридичних осіб у створених в Україні державних судах гарантоване Конституцією України, та це конституційне право не може бути скасоване або обмежене. При цьому договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до державного суду за захистом (абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2).

За приписами ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 у справі № 1-3/2008 (№1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визначено, що практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі «Девір проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Отже, у даному випадку вбачається, що передбачивши у договорі поруки від 16.10.2013 можливість передачі спорів за даним договором до третейського суду сторони не позбавили себе можливості передати спір на вирішення державного суду, здійснення правосуддя яким гарантується державою, та саме щодо даного спору - про розірвання договору поруки від 16.10.2013, то сторони не відмовились від послуг державного суду та не досягли згоди щодо передачі даного спору (коли такий спір дійсно виник та з підстав, з яких він виник) до третейського суду, оскільки Позивач передав даний спір на розгляд саме державного суду і у процесі розгляду спору (тобто, коли між сторонами існував дійсний спір, який не міг бути вирішений шляхом переговорів) не досяг згоди з Відповідачем щодо передачі даного спору на розгляд третейського суду.

Отже, звернення Позивача до державного суду не є порушенням прав Відповідача і не суперечить приписам чинного законодавства, оскільки третейське застереження, викладене у договорі поруки від 16.10.2013, не може обмежувати конституційних прав Позивача у зверненні з відповідним позовом до господарського суду.

За приписами ст. 652 ЦК України, на яку посилається Позивач, договір може бути розірваний на підставі даної статті за рішенням суду.

При цьому, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» слід вважати, що йдеться про державні суди з огляду на висновки Конституційного Суду України наведені у його рішенні від 10.01.2008 у справі N 1-3/2008 (N 1-рп/2008), а саме, що згідно з положеннями ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади можуть здійснювати функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин. Натомість третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, клопотання Відповідача про припинення провадження у даній справі у зв'язку з непідвідомчістю даного спору державному суду через наявність у договорі третейського застереження судом відхиляється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Відповідачем, як кредитором, та Позивачем, як поручителем, було укладено Договір поруки №б/н (далі - Договір поруки) у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника (Третьої особи) за Договорами про відкриття кредитної лінії № 26-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012 та № 27-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012. Поручитель зобов'язався відповідати солідарно та у обсягах, визначених Договором поруки.

Позивач вказує, що у процесі виконання сторонами умов Договорів про відкриття кредитної лінії та під час чинності дії Договору поруки в Україні відбулись політичні зміни та інші події, що значно вплинули на правовідносини між сторонами та суттєво змінились істотні умови, що спричинили неможливість виконання Договору поруки та виникнення підстав для його розірвання.

Позивач посилається на проведення з 14.04.2014 АТО на територіях Донецької і Луганської області (в тому числі в м. Донецьк) на підставі Законів України «Про боротьбу з тероризмом» та «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та на ускладнення у зв'язку з цим здійснення на території проведення АТО підприємницької діяльності.

Окрім того Позивач зазначає, що у відповідності до Наказу МЮУ № 953/5 від 17.06.2014 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» тимчасово припинений доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи МЮУ, тоді як місцезнаходженням Позичальника за Договорами про відкриття кредитної лінії є місто Донецьк.

Також з 24.07.2014 НБУ запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим, і відповідно до постанови НБУ №466 від 06.08.2014 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» банками України було призупинення здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. У відповідності до рішення РНБО України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» припинена діяльність державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв на окремих територіях у районі проведення АТО в Донецькій і Луганській областях, а з 27.11.2014 УДППЗ «Укрпошта» зупинило приймання і доставку поштових відправлень на територіях Донецької та Луганської областей, які не контролюються українською владою.

Позивач посилається, що попри усі мирні переговори та угоди (Мінськ на ін.), протистояння переросло у масштабний воєнний конфлікт, який досі триває в Донецькій та Луганській областях, та в м. Донецьку, тому з огляду на все наведене, Позивач вважає, що станом на теперішній час змінились істотні умови економічного і політичного характеру, що спричинило масштабну кризу в Донецькій і Луганській областях та погіршення фінансового стану Позичальника з незалежних від нього причин, тобто відбулась суттєва зміна обставин у порівнянні з тими, за яких укладався Договір поруки.

Позивач вказує, що за наслідками вищевказаних обставин та проведення АТО в м. Донецьку відбулось не тільки фізичне погіршення фінансового стану підприємства Позичальника за Договорами про відкриття кредитної лінії, але ці події також призвели до неможливості ані Позичальником, ані Поручителем фізично виконати умови із повернення коштів, взятих у Банка - наявність кордонів та меж, що не контролюються українськими структурами та відомствами, унеможливлюють виконання умов Договорів про відкриття кредитної лінії, навіть за умови наявності коштів, оскільки відсутній механізм виконання умов Договорів про відкриття кредитної лінії.

Додатково Позивач посилається на наявність у Позичальника висновків Торгово-промислової палати України (копії залучені до справи) щодо впливу форс-мажорних обставин на можливість виконання обов'язків за Договорами про відкриття кредитної лінії.

Означені умови Позивач вважає істотною зміною обставин, що не могли бути передбачені жодною із сторін Договору поруки та вважає їх підставою для розірвання Договору поруки за ст.ст. 651, 652 ЦК України.

Проте до таких обґрунтувань заявленого позову суд ставиться критично.

За приписами ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Проте наявність одночасно усіх умов, встановлених ст. 652 ЦК України, Позивачем не доведена.

Суд погоджується з доводами Позивача, що дійсно, у момент укладення Договору поруки сторони виходили з того, що така зміна обставин, яка має місце на даний час в Україні (проведення АТО на сході, анексія Криму) не настане, що така зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, та що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Разом із цим Позивачем не доведено перед судом належними засобами доказування, яким чином виконання Договору поруки порушило б співвідношення майнових інтересів сторін (Поручителя і Банку) і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, тобто позбавило б Позивача того, на що він розраховував при укладенні Договору поруки.

Суд констатує, що за умовами Договору поруки у випадку порушення Позичальником умов Договорів про відкриття кредитної лінії Банк набув би права висунути свої вимоги до Поручителя, тобто у даному випадку Банк є стороною Договору поруки, яка розраховує на отримання за його умовами певних вигод, а Позивач, як Поручитель, за умовами Договору поруки не є отримувачем будь-яких вигод, натомість є зобов'язаною до виконання стороною, і ним не доведено суду протилежного - зокрема не доведено, чого його було позбавлено з того, на що Позивач розраховував при укладенні Договору поруки, та чому виконання Договору поруки за зміненої в Україні ситуації на сході і в Криму порушило б співвідношення майнових інтересів сторін за Договором поруки (Поручителя і Банку, як кредитора). При цьому судом враховано, що укладаючи Договір поруки Позивач розраховував на можливість невиконання Позичальником умов Договорів про відкриття кредитної лінії, оскільки зобов'язався виконати їх за Позичальника у випадку порушення ним своїх зобов'язань.

Доводи Позивача щодо того, що він позбавлений можливості здійснити належне виконання умов Договору поруки не доведені перед судом належними засобами доказування як того вимагають положення ст.ст. 32-34 ГПК України, зокрема, враховуючи ту обставину, що місцезнаходження Позивача та Відповідача у м. Києві, а виконання умов Договору поруки полягає у перерахуванню коштів Поручителем за Позичальника у випадку наявності у останнього заборгованості та за відповідної вимоги Банку до Поручителя, та Позивачем не доведено неможливості такого перерахування. Окрім того, таке перерахування коштів є виконанням зобов'язань за Договором поруки, натомість не є тими вигодами та/або преференціями, на які Позивач розраховував при укладенні договору.

Щодо висновків Торгово-промислової палати України щодо впливу форс-мажорних обставин на можливість виконання Позичальником обов'язків за Договорами про відкриття кредитної лінії, то суд зазначає, що дані висновки не доводять наявність усіх передбачених ст. 652 ЦК України умов для розірвання договору та стосуються можливості виконання саме Позичальником, а не Поручителем, взятих на себе зобов'язань. Так само доводи Позивача щодо ускладнення господарської діяльної Позичальника через перебування у зоні АТО, як обґрунтування позову, судом відхиляються, оскільки у даному випадку предметом спору є доведення зміни істотних обставин, якими сторони керувалися при укладення Договору поруки, тоді як Позичальник стороною Договору поруки не є.

При цьому, питання виникнення обставин непереборної сили чи можливості ведення господарської діяльності на певній запланованій території не стосуються того, на що Позивач розраховував при укладенні Договору поруки, оскільки мета, з якою укладався Договір поруки досягнута Позивачем в повному обсязі - зобов'язання поручительства були надані, що також визнається і самим Позивачем.

З огляду на наведене, Позивачем не доведено перед судом належними засобами доказування істотну зміну обставин в розумінні ст. 652 ЦК України, якими сторони керувалися при укладенні Договору поруки, та не доведено наявність одночасно усіх чотирьох умов, встановлених ст. 652 ЦК України, одночасне існування яких є підставою для розірвання договору, тому підстави для задоволення позову у суду відсутні.

Судовий збір, за звернення Позивача до суду з даним позовом, відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Сташків Р.Б.