РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015Справа №910/20345/15

За первісним позовомПублічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»
доСпільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю
простягнення 133811976 грн. 30 коп.
за зустрічним позовомСпільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю
до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за зустрічним позовом -
Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа»
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом -
Публічне акціонерне товариство «Неос Банк»
про визнання припиненими правовідносин за договором поруки

Суддя Андреїшина І.О.

Представники сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Козленко О.В. - представник за довіреністю № 000440/14 від 25.06.2014;

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Паніотов О.К. - представник за довіреністю № 457 від 27.08.2015;

від ТОВ «Основа»: Тараненко А.І. - представник за довіреністю № 478 від 27.08.2015;

від ПАТ «Неос Банк»: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

07.08.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» з вимогами до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 133811976 грн. 30 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що 12.10.2010 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» було укладено Кредитний договір № 14-694/2010 від 12.10.2010. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27.09.2011 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю було укладено Договір поруки № 14-694/2010/П-3. При цьому, 30.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Неос Банк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру») та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір факторингу № 13/14-Ф.

У позовній заяві позивач зазначив, що позичальник за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 (Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа») неналежним чином виконувало свої обов'язки в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим станом на 17.07.2015 у нього виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, що складається із 4370742 дол США 70 центів простроченої заборгованості за кредитом, 1335047 дол США 40 центів простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та 7672465 грн. 68 коп. пені.

З огляду на те, що Спільне Українсько-Французьке підприємство з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю є поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» та в силу положень законодавства України відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (зокрема, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки), а шляхом укладення Договору факторингу № 13/14-Ф з Публічним акціонерним товариством «Неос Банк» позивач отримав право грошової вимоги як до Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа», так і до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, у позивача виникло право стягнути з відповідача заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, яка станом на 17.07.2015 складається із 4370742 дол США 70 центів простроченої заборгованості за кредитом, 1335047 дол США 40 центів простроченої заборгованості за сплати процентів за користування кредитом та 7672465 грн. 68 коп. пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015 порушено провадження у справі № 910/20345/15 та справу призначено до розгляду на 09.09.2015.

02.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання припиненими зобов'язаннями за договором поруки.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом вказав на те, що порука Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, яка виникла на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати припиненими з 05.01.2015 правовідносини за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 прийнято зустрічну позовну заяву Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до спільного розгляду із позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у справі № 910/20345/15; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» та у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 30.09.2015.

16.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» надійшли письмові пояснення по справі, в яких третя особа позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» підтримала та просила задовольнити.

23.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, в якому відповідач за зустрічним позовом зазначив, що він протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання звернувся із позовною заявою до суду, а саме у серпні 2014 року до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» (як поручителя за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа» про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, а отже Договір поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011 не є припиненим.

30.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» надійшли письмові пояснення по справі, в яких третя особа зауважила щодо обґрунтованості зустрічного позову Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та зазначила, що факт припинення договору поруки є підставою для відмови у позові Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення грошових коштів на підставі договору поруки.

У судовому засіданні 30.09.2015 представник відповідача за первісним позовом подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що позивач за первісним позовом не надав суду належних доказів надання кредиту Товариству з обмеженою відповідальністю «Основа» та вказав на неможливість нарахування пені, яка визначається обліковою ставку НБУ, по відношенню до іноземної валюти.

У судовому засіданні 30.09.2015 представник позивача за первісним позовом надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги, викладені у первісному позові, підтримав у повному обсязі; проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні 30.09.2015 надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги, викладені у зустрічному позові, підтримав у повному обсязі; проти первісного позову заперечив.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» у судовому засіданні 30.09.2015 надав усні пояснення по суті спору; підтримав позицію позивача за зустрічним позовом.

Представник Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» у судове засідання 30.09.2015 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 347.

У судовому засіданні 30.09.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

12.10.2010 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» (позичальник) укладено Кредитний договір № 14-694/2010, предметом якого є надання банком позичальнику у тимчасове користування грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на умовах: сума кредиту - 1500000 дол США 00 центів; строк користування кредитом - з 12.10.2010 по 11.10.2012 (включно); процентна ставка за користування кредитом - LIBOR (1M)+10,5% процентів річних за строковою заборгованістю та LIBOR (1M)+15,5% процентів річних у разі порушення позичальником строків повернення заборгованості за цим Договором.

Відповідно до п. 2.3 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, надання кредиту здійснюється банком шляхом конвертації кредитних коштів в національну валюту з подальшою оплатою платіжних документів позичальника після надання позичальником відповідних платіжних та підтверджуючих документів.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, датою надання кредиту є дата перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника.

Повернення кредиту здійснюється позичальником у валюті кредиту шляхом безготівкового перерахування відповідної суми коштів на позичковий рахунок № 3001, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Банк Кіпру» (п. 2.5 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010).

Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, датою повернення кредиту вважається дата надходження відповідної грошової суми, що позичалася, на рахунок, визначений у п. 2.5 цього Договору.

Пунктом 2.7 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 сторони погодили наступну черговість погашення позичальником заборгованості: у першу чергу підлягає сплаті прострочена заборгованість за нарахованими процентами разом з неустойкою (штрафом, пенею); у другу чергу підлягають сплаті нараховані проценти, строк сплати яких ще не сплинув; у третю чергу підлягає сплаті прострочена заборгованість за кредитом; у четверту чергу підлягає сплаті строкова заборгованість за кредитом.

Відповідно до п. 2.8 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, банк встановлює графік погашення заборгованості за наданим кредитом у відповідності до Додатку № 1 до цього Договору, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 2.10 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно 21 числа кожного місяця за період з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця на фактичні залишки заборгованості по кредиту за фактичний час користування кредитом. При розрахунку сплати за нарахованими процентами приймається рік рівний 365/366 календарних днів, в місяці враховується фактична кількість календарних днів.

Відповідно до п. 2.11 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, нараховані проценти позичальник сплачує щомісячно до 27 числа кожного місяця.

Згідно з п. 3.2.5 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, позичальник зобов'язаний забезпечити повне повернення кредиту та процентів за користування ним, а також сплату неустойки (штрафу, пені) за цим Договором в строк по 11.10.2012.

Позичальник зобов'язаний здійснювати щомісячну сплату нарахованих процентів у строки та у порядку, що зазначені у п. 2.11 цього Договору (п. 3.2.6); здійснювати повернення кредиту у строки, що встановлюються відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, зазначеного у Додатку № 1 до цього Договору. (п. 3.2.7).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угоди до Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, якими вносились зміни та доповнення до вказаного Кредитного договору.

Зокрема, Додатковою угодою № 3 від 27.09.2015 сторони погодили викласти п. 1.1.2 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 у редакції: «строк користування кредитом встановлюється з 12.10.2010 по 11.10.2017 (включно)».

Додатковою угодою № 11 від 09.07.2012 сторони визначили, що сума кредиту складає 4465000 дол США 00 центів.

Додатковою угодою № 14 від 23.04.2013 сторони виклали Додаток № 1 до Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010 (Графік повернення кредитної заборгованості) у новій редакції, визначивши дату та розмір погашення кредиту.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач за первісним позовом зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» належним чином виконало свій обов'язок за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 та у повному обсязі надало кредит позичальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Основа», у підтвердження чого долучив до матеріалів справи копії меморіальних ордерів за період з 09.11.2010 по 22.10.2012 та копії банківських виписок за період з 12.10.2010 по 15.09.2015.

Однак, починаючи з 21.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа» не в повному обсязі здійснювало повернення кредиту та не повністю сплачувало відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим у позичальника за Кредитним договором виникла прострочена заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом.

Як вбачається з розрахунку позивних вимог, долученого позивачем за первісним позовом до позовної заяви, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» виникла заборгованість за кредитом у загальному розмірі 4370742 дол США 70 центів, яка станом на 17.07.2015 складається із простроченої заборгованості у розмірі 1870342 дол США 70 центів (виникла до 27.06.2015, відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, викладеному у Додатковій угоді № 14) та строкової заборгованості у розмірі 2500400 дол США 00 центів за період з 27.06.2015 по 11.10.2017 (відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, викладеному у Додатковій угоді № 14).

Вказаний розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 не був спростований відповідачем за первісним позовом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» у судових засіданнях.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач за первісним позовом зазначив, що Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» не надано належних доказів надання кредиту Товариству з обмеженою відповідальністю «Основа», а саме платіжних документів позичальника із відповідними відмітками про їх виконання (відповідно до п. 2.3 Кредитного договору).

Однак, суд зазначає, що такі твердження відповідача за первісним позовом не спростовують факту надання банком кредиту, оскільки в матеріалах справи наявні як меморіальні ордери, так і банківські виписки, що підтверджують факт надання кредитних коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010.

Протилежного Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю не доведено.

Крім того, як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа» неналежним чином виконувало свій обов'язок зі сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим у позичальника за кредитним договором виникла заборгованість зі сплати процентів у загальному розмірі 790871 дол США 20 центів (16870 дол США 59 центів строкових процентів та 774000 дол США 61 цент прострочених процентів), що не було спростовано третьою особою.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 3.2.12 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пені, штраф) незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у випадку, зокрема, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього Договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Відповідно до п. 3.3.7 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплати інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених у п.п. 3.2.11, 3.2.12 цього Договору.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» звернулось, зокрема, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» із вимогою від 28.05.2014 про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, в якому, на підставі п. 3.3.7 Кредитного договору, вимагало у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення її банком, повернути строкову заборгованість за кредитом у розмірі 3750600 дол США 00 центів; прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 620142 дол США 70 центів; сплатити строкові проценти за користування кредитом у сумі 42077 дол США 57 центів; сплатити прострочені проценти за користування кредитом у сумі 239662 дол США 43 центи; сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 11258 дол США 88 центів; сплатити проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані по дату фактичного погашення заборгованості.

Вказана вимога була отримана Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 343 (долучене позивачем за зустрічним позовом до матеріалів справи).

27.09.2011 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (кредитор) та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (поручитель) укладено Договір поруки № 14-694/2010/П-3, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» зобов'язань, що випливають з Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, укладеного між кредитором та позичальником.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 Договору поруки, змістом зобов'язання є повернення кредиту за кредитним договором в сумі 4110000 дол США 00 центів в строк 11.10.2017 з дотриманням при цьому визначеного кредитним договором порядку сплати періодичних платежів або у випадках, передбачених кредитним договором та/або цим договором, та/або чинним законодавством України; сплата процентів за користування кредитом у розмірі LIBOR (1M)+10,5% за строковою заборгованістю (при цьому, кредитним договором передбачені випадки, коли розмір процентної ставки збільшується на 5% річних і складає LIBOR (1M)+15,5% річних, сплата яких також забезпечується цим Договором), та/або комісій у розмірі, строки та в порядку, що визначені Кредитним договором; сплата можливої неустойки (пені, штрафів) у розмірі, строки та в порядку, що визначні Кредитним договором; відшкодування витрат кредитора, пов'язаних з пред'явленням вимог і отриманням виконання за Кредитним договором, та збитків кредитора, завданих внаслідок порушення позичальником Кредитного договору.

Згідно з п. 4.1.1 Договору поруки, поручитель зобов'язаний в семиденний строк з дня отримання письмової вимоги кредитора виконати забезпечене порукою зобов'язання шляхом перерахування суми основної (позичкової) заборгованості за кредитом, процентів, комісій, неустойки (пені, штрафів) та інших платежів, а також витрат кредитора, пов'язаних з пред'явленням вимог і отриманням виконання за Кредитним договором, та збитків кредитора, завданих порушенням позичальником своїх обов'язків за Кредитним договором, на рахунки , вказані у вимозі кредитора.

Відповідно до п. 4.1.2 Договору поруки, поручитель зобов'язаний у разі невиконання позичальником та/або поручителем забезпеченого порукою зобов'язання, відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники всім своїм майном, на яке згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення.

Додатковою угодою № 2 від 09.07.2012 сторони внесли зміни до п. 2.1 Договору поруки та виклали у його у новій редакції, зазначивши, що змістом зобов'язання, забезпеченого порукою, є повернення кредиту за Кредитним договором в сумі 4465000 дол США 00 центів в строк до 11.10.2017 (кінцевий термін) з дотриманням при цьому визначеного Кредитним договором порядку сплати періодичних платежів або у випадках, передбачених Кредитним договором та/або цим Договором та/або чинним законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено судом, Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» звернулось, зокрема, до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю із вимогою від 28.05.2014, в якій зазначило, що поручитель солідарно відповідає за порушення боржником зобов'язань за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, а тому вказана вимога є одночасно вимогою до поручителя - Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення її банком, повернути заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором, а саме: строкову заборгованість за кредитом у розмірі 3750600 дол США 00 центів; прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 620142 дол США 70 центів; сплатити строкові проценти за користування кредитом у сумі 42077 дол США 57 центів; сплатити прострочені проценти за користування кредитом у сумі 239662 дол США 43 центи; сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 11258 дол США 88 центів; сплатити проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані по дату фактичного погашення заборгованості.

Вказана вимога була отримана відповідачем 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 351.

30.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Неос Банк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру», (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (фактор) укладено Договір факторингу № 13/14-Ф, в порядку та на умовах якого фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 2.2 Договору факторингу № 13/14-Ф, опис, характеристика, осяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього Договору, зазначені у Додатку № 1 до даного Договору.

Згідно з п. 2.3 Договору факторингу № 13/14-Ф, права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього Договору. Додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Відповідно до п. 2.4 Договору факторингу № 13/14-Ф, у зв'язку з підписання цього Договору фактору передаються права клієнта як кредитора/заставодержателя за договорами забезпечення, що укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржника за основним договором, які передбачені у Додатку № 1 до цього Договору, наступним чином: перехід прав клієнта за договорами забезпечення, зазначеними у п.п. 1.2.2. - 1.2.4 Додатку № 1 до цього Договору, здійснюється на підставі цього Договору без будь-якого додаткового оформлення одночасно з переходом права грошової вимоги за основним договором. Права за договорами забезпечення, зазначеними у п.п. 1.2.2. - 1.2.4 Додатку № 1 до цього Договору переходять до фактора в силу положень законодавства України та цього Договору. Перехід прав клієнта за договорами забезпечення, зазначеними у п. 1.2.1 Додатку № 1 до цього договору, оформлюється окремим договором між фактором та клієнтом.

Пунктом 3.1 Договору факторингу № 13/14-Ф сторони визначили, що загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов цього Договору, становить 5161613 дол США 90 центів.

Тобто, Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» передало Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» право грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за заборгованістю за кредитом у загальному розмірі 4370742 дол США 70 центів та заборгованістю зі сплати процентів у загальному розмірі 790871 дол США 20 центів, а саме: 16870 дол США 59 центів строкових процентів та 774000 дол США 61 цент прострочених процентів (4370742,70 + 790871,20 = 5161613,90), яка виникла у Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 станом на дату укладення Договору факторингу № 13/14-Ф (30.09.2014).

Відповідно до п. 3.2 Договору факторингу № 13/14-Ф, фактор зобов'язаний передати в розпорядження клієнта грошові кошти у розмірі 2949068 дол США 83 центи шляхом перерахування їх на рахунок клієнта в день підписання цього Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору факторингу № 13/14-Ф, за передані фактором у розпорядження клієнта грошові кошти клієнт сплачує фактору плату (комісійну винагороду) у розмірі 3818 грн. 84 коп. шляхом перерахування протягом 3 робочих днів з дня здійснення фактором оплати, передбаченої у п. 3.2 цього Договору.

Відповідно до п. 1 Додатку № 1 до Договору факторингу № 13/14-Ф, в порядку та на умовах, визначених Договором, фактору відступаються наступні права: права грошової вимоги за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, укладений між клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа», а саме: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 4370742 дол США 70 центів; право вимоги сплати процентів за користування кредитом у розмірі, встановленим основним договором, нарахованих і несплачених станом на дату підписання даного Договору, у сумі 790871 дол США 20 центи; право вимоги сплати процентів за користування кредитом та комісій, що будуть нараховані в майбутньому на підставі основного договору; інші, крім зазначених, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору.

Згідно з п. 1.2 Додатку № 1 до Договору факторингу № 13/14-Ф, в порядку та на умовах, визначених договором факторингу, відступаються вказані права вимоги за основним договором, забезпечені порукою відповідно, зокрема, до Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеного між клієнтом та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Як встановлено судом, за Договором факторингу № 13/14-Ф Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» передало Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» право грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за заборгованістю за кредитом у загальному розмірі 4370742 дол США 70 центів та заборгованістю зі сплати процентів у загальному розмірі 790871 дол США 20 центів, а саме: 16870 дол США 59 центів строкових процентів та 774000 дол США 61 цент прострочених процентів (4370742,70 + 790871,20 = 5161613,90), яка виникла у Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 станом на дату укладення Договору факторингу № 13/14-Ф (30.09.2014).

При цьому, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить стягнути з відповідача також 544176 дол США 20 центів (відповідно до розрахунку позовних вимог) процентів за користування кредитними коштами за період з 30.09.2014 по 16.07.2015, нарахованих на суму заборгованості за кредитом у розмірі 4370742 дол США 70 центів.

Таким чином, загальний розмір заборгованості зі сплати процентів (строкових та прострочених), нарахованих за користування Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» кредитними коштами за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, станом на 17.07.2015 становить 1335047 дол США 40 центів.

Перевіривши надані позивачем за первісним позовом розрахунки заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» по кредиту та заборгованості зі сплати процентів за користуванням кредитом, суд дійшов висновку, що вони відповідають передбаченим чинним законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованими.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 4683461 грн. 78 коп. пені, нарахованої у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» своїх зобов'язань в частині повернення кредиту, та 2989003 грн. 89 коп. пені, нарахованої у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» своїх зобов'язань щодо сплати процентів за користування кредитом, за загальний період нарахування з 18.07.2014 по 17.07.2015.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1 - 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, за несвоєчасне повернення кредиту та/або процентів за ним позичальник сплачує банку пеню у розмірі діючої на період прострочення подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок пені у загальному розмірі 7672465 грн. 67 коп., суд дійшов висновку, що він відповідає передбаченим чинним законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованим.

При цьому, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача за первісним позовом, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо неправомірності застосування облікової ставки НБУ при нарахуванні пені за неналежне виконання грошового зобов'язання, яке виражене в іноземній валюті.

Суд зазначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак, вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Разом з тим, згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що грошове зобов'язання може бути виражене як в національній так і в іноземній валюті, а за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання (вираженого в національній чи іноземній валюті) кредитор має право нарахувати та заявити до стягнення пеню, виражену виключно у національній валюті (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

При цьому, чинним законодавством не встановлено будь-яких обмежень щодо визначення розміру пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, вираженого, зокрема, в іноземній валюті, окрім того, яке зазначено у статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», тобто, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, визначення розміру пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виражене в іноземній валюті, із застосуванням облікової ставки НБУ є обґрунтованим та законним, у зв'язку з чим суд вважає твердження відповідача за первісним позовом щодо неправомірності застосування облікової ставки НБУ до іноземної валюти при визначенні розміру пені безпідставними.

Щодо інших тверджень відповідача за первісним позовом, які викладені у відзиві на позовну заяву (невідповідність розрахунку заборгованості з текстом позовної заяви, різний розмір процентної ставки, тощо), суд не приймає їх до уваги, оскільки вони спростовуються фактичними обставинами справи та наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за кредитом у розмірі 4370742 дол США 70 центів, за процентами за користування кредитом у розмірі 1335047 дол США 40 центів та пеня у розмірі 7672465 грн. 68 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» не були спростовані, зокрема, позичальником за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 не надано суду доказів сплати вказаних грошових коштів та не спростовано їх розміру.

Однак, 02.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання припиненими зобов'язаннями за договором поруки.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом вказав на те, що порука Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, яка виникла на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати припиненими з 05.01.2015 правовідносини за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011.

Частинами 1 і 2 статті 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 4 статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За приписами частин й статей 252 та 253 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п. 7.2 Договору поруки, він набуває чинності з моменту (дати) його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до настання однієї з наступних обставин: виконання в повному обсязі (в тому числі дострокове) позичальником зобов'язання, забезпеченого порукою; погашення поручителем у повному обсязі заборгованості позичальника за кредитним договором у порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором; якщо кредитор протягом трьох років з дня настання терміну виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Суд зазначає, що вищевказані умови Договору поруки не свідчать про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 Цивільного кодексу України, частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.2.12 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пені, штраф) незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у випадку, зокрема, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього Договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Відповідно до п. 3.3.7 Кредитного договору № 14-694/2010 від 12.10.2010, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплати інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених у п.п. 3.2.11, 3.2.12 цього Договору.

Як встановлено судом, Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» звернулось до боржника (а також до поручителя) із вимогою від 28.05.2014 про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, в якому, на підставі п. 3.3.7 Кредитного договору, вимагало у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення її банком, повернути строкову заборгованість за кредитом у розмірі 3750600 дол США 00 центів; прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 620142 дол США 70 центів; сплатити строкові проценти за користування кредитом у сумі 42077 дол США 57 центів; сплатити прострочені проценти за користування кредитом у сумі 239662 дол США 43 центи; сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 11258 дол США 88 центів; сплатити проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані по дату фактичного погашення заборгованості.

Вказана вимога була отримана Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 343, та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 03.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 351.

Таким чином, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України та пунктом 3.3.7 Кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши вимогу (у тому числі поручителю) про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги (тобто, до 03.07.2014 включно).

Отже, у зв'язку із зміною кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню саме з 04.07.2014.

Однак, у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання (тобто, з 04.07.2014 по 04.01.2015) кредитор не звернувся у встановленому законом порядку із позовом до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що порука, яка виникла на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та Спільним Українсько-Французького підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, є припиненою на підставі частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України.

При цьому, заперечуючи на зустрічну позовну заяву, відповідач за зустрічним позовом у відзиві зауважив, що він (а саме, Публічне акціонерне товариство «Неос Банк») звернувся до поручителя саме із позовною заявою про стягнення заборгованості на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, у зв'язку з чим порука не є припиненою.

Як встановлено судом, у серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» (як поручителя за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа» про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010.

Вказана справа була передана за підсудністю Печерському районному суду міста Києва.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03.12.2014, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26.02.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.04.2015, позов задоволено повністю.

Однак, постановою Верховного Суду України від 01.07.2015 рішення Печерського районного суду міста Києва від 03.12.2014, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26.02.2015 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 29.04.2015 скасовано; провадження у справі в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа» та Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю закрито; в частині позову до ОСОБА_5 справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаній постанові Верховний Суд України зазначив, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд України дійшов висновку, що судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька Основа» та СП «ТОВ «Основа - Солсиф» необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити. Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», що розгляд його позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «Основа», товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа», спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа - Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості за договором кредиту віднесено до юрисдикції господарських судів.

Суд наголошує на тому, що у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14 зазначено, що словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя, та саме у встановленому законом порядку.

Тобто, враховуючи положення, зокрема, статті 12 та статті 21 Господарського процесуального кодексу України, кредитор (юридична особа) за кредитним договором, прагнучи стягнути заборгованість позичальника за кредитним договором із поручителя (юридичної особи) на підставі договору поруки, повинен подати позов саме до господарського суду.

Однак, позивачем не надано суду доказів того, що у період з 04.07.2014 по 04.01.2015 він звертався із позовною заявою про стягнення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» за Кредитним договором із поручителя - Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю саме у встановленому законом порядку, тобто до господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що порука, яка виникла на підставі укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Договір поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, є припиненою з 05.01.2015, а отже і правовідносини сторін за нею припинились.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що порука, яка виникла за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, та на підставі якої Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» просить суд стягнути грошові кошти у розмірі 133811976 грн. 30 коп. із Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, припинилась, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 133811976 грн. 30 коп. не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання правовідносин за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011 припиненими з 05.01.2015, суд вважає їх обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У первісному позові Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю відмовити.

2. Зустрічний позов Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

3. Визнати припиненими з 05.01.2015 правовідносини за Договором поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (01001, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6; ідентифікаційний код: 23494714) на користь Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (03150. м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17; ідентифікаційний код: 20057315) судовий збір у розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено 05.10.2015

Суддя І.О. Андреїшина