РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015Справа №910/23285/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс»

до Кабінету Міністрів України

про стягнення 18 474 175,85 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Тарабан О.С. (представник за довіреністю від 03.11.2015р.);

від відповідача: Тищенко А.В. (представник за довіреністю №9.1-22/664 від 02.06.2015р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Кабінету Міністрів України (надалі також - відповідач) суми завданої шкоди в розмірі 18 474 175,85 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про те, що рішенням Господарського суду міста Києва №910/11934/15 від 25.06.2015р. задоволено вимоги про стягнення з ТОВ «Нафтогаз-Альянс» суми коштів в розмірі 18 474 175,85 грн. (з урахування суми судового збору) на підставі Договору купівлі-продажу природного газу №49-09/13 від 25.09.2013р. Однак, позивач зазначає, що невиконання ним своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу природного газу №49-09/13 від 25.09.2013р. мало місце у зв'язку з дією Постанови Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р. «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та тепло генеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами», і обставина дії цієї Постанови була визнана за Сертифікатом Торгово-промислової палати України №4459 від 10.06.2015р. форс-мажорною обставиною. У зв'язку з тим, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/17772/14 від 16.12.2014р. визнано незаконними та нечинними пункти 1-4 Постанови Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р. «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та тепло генеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» та додаток до Постанови, позивач вважає суму в розмірі 18 474 175,85 грн. збитками, про стягнення яких звернувся до суду.

Відповідачем відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

04.09.2015р. суддею Морозовим С.М. було винесено ухвалу про повернення позивачу позовної заяви без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.2015р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2015р. було скасовано, а позовну заяву і додані до неї документи вирішено передати до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 01.12.2015р.

В судовому засіданні 01.12.2015р. розгляд справи було відкладено до 10.12.2015р., у зв'язку з неявкою представника відповідача.

В судовому засіданні 10.12.2015р. судом було поставлено на обговорення сторін заяву позивача про зупинення провадження в справі.

Представник позивача, присутній в судовому засіданні, підтримав зазначене клопотання.

Представник відповідача, присутній в судовому засіданні, заперечував проти задоволення клопотання позивача.

Як встановлено судом, клопотання позивача про зупинення провадження у справі мотивоване тим, що ухвалою від 18.11.2015р. №910/24738/15 провадження у справі за позовом ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» до Торгово-промислової палати України про визнання недійсним та скасування сертифікату №4459 від 10.06.2015р. припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Не погоджуючись з зазначеною ухвалою ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» подано апеляційну скаргу на ухвалу від 18.11.2015р. Так як Постанова Вищого господарського суду від 04.11.2015р. в справі №910/11934/15 грунтується безпосередньо на сертифікаті ТПП №4459 від 10.06.2015р., його скасування може бути підставою для перегляду рішення, що в свою чергу вплине на розгляд даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. (ст. 32 Господарського процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. (ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з доданих позивачем до заяви доказів, то серед них відсутні докази щодо винесення Київським апеляційним господарським судом ухвали про прийняття апеляційної скарги ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2015р. в справі №910/24738/15 до провадження, а тому, у суду фактично відсутні докази щодо існування обставин зазначених позивачем в своїй заяві.

З огляду на викладене, заява позивача про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 10 грудня 2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (покупець за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» (продавець за Договором) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу №49-09/13 (надалі - Договір).

За умовами даного Договору продавець зобов'язався передати у власність покупця (позивача) природній газ, а покупець зобов'язався прийняти природний газ та сплатити його вартість згідно умов Договору. Ціну та оплату вартості природного газу, а також обсяги та терміни поставок природного газу сторони визначили додатковими угодами до договору, які є його невід'ємними частинами.

У зв'язку з простроченням сплати вартості отриманого газу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» звернулось до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Нафтогаз-Альянс» пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

За зазначеними вимогами було порушено провадження в справі №910/11934/15.

Факт з простроченням сплати позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» вартості отриманого газу за Договором купівлі-продажу природного газу №49-09/13 встановлюється рішенням Господарського суду міста Києва №910/11934/15 від 25.06.2015р., залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015р.

Позивач заперечуючи проти позовних вимог в справі №910/11934/15 надав суду копію Сертифікату №4459 від 10.06.2015р., як доказ того, що несвоєчасна оплата придбаного ним газу у Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» була викликана діями форс-мажорних обставин, а саме: дією постанови Кабінету Міністрів України №647 від 26 листопада 2015р.

Як вбачається з копії сертифікату №4459 (т. 1 а.с. 35), який позивач отримав 10.06.2015р. на звернення №2154-05 від 09.06.2015р., дія постанови Кабінету Міністрів України №647 відбулися поза волі ТОВ «Нафтогаз-Альянс» і за обставин, що мають надзвичайний характер, а період форс-мажорних обставин вказаний з 29.11.2014р. по 31.03.2015р.

Так, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №647 «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» з 1 грудня 2014р. по 28 лютого 2015р. промислові, енергогенеруючі та теплогенеруючі (в частині промислових обсягів газу) підприємства згідно з додатком до цієї постанови здійснюють закупівлю природного газу виключно у гарантованого постачальника Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Закупівля природного газу підприємствами згідно з додатком до цієї постанови в інших постачальників природного газу не здійснюється.

До Переліку промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств відповідача - ТОВ «Нафтогаз-Альянс» не включено.

Разом з тим, до Додатку до Постанови КМУ №647 від 26 листопада 2014 року до промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) були включені підприємства, з якими товариство «Нафтогаз-Альянс», яке здійснює господарську діяльність з постачання природного газу за нерегульованим тарифом на підставі ліцензії АД №036366, уклало договори на постачання природного газу, що підтверджено матеріалами справи та позивачем не заперечувалось. До зазначеного переліку включені: Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс газотурбобудівництва «Зоря» -«Машпроект», ПрАТ «Миронівська птахофабрика», ПАТ «Мотор Січ», ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Оболонь», ПАТ «Комбінат «Тепличний», Дочірнє підприємство «Перемога Нова».

Однак, Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/17772/14 від 16.12.2014р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.2.2015р. та ухвалою від 31.03.2015р. Вищого адміністративного суду України від 31.03.2015р., було визнано незаконними і нечинними пункти 1-4 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №647 «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» та Додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №647 «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» з 29.11.2014р.

Рішенням Господарського суду міста Києва №910/11934/15 від 25.06.2015р. встановлено, що ТОВ «Нафтогаз-Альянс» винне у несвоєчасному розрахунку за поставлений ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» згідно Договору газ і повинно нести відповідальність за порушення грошових зобов'язань, як це передбачено Договором та ст.ст. 193 ГК України, 218, 230, 549, 625, 629 ЦК України, тому з позивача на користь ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» було задоволено до стягнення 18 474 175,85 грн.

Звертаючись до суду в даній справі позивач зазначив, що так як саме Постанова Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р., яка визнана незаконною і нечинною Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/17772/14 від 16.12.2014р., дала можливість ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» стягнути з ТОВ «Нафтогаз-Альянс» штрафні санкції (штраф у розмірі 8 746 014,00 грн., пеню у розмірі 3 604 693,82 грн., 3% у розмірі 310 870,14 грн., інфляційні витрати у розмірі 5 739 517,89 грн. та 73 080,00грн. судові витрат) за рішенням Господарського суду міста Києва №910/11934/15 від 25.06.2015р., то сума в розмірі 18 474 175,85 грн. є шкодою, завданою позивачу, оскільки виданням Постанови Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р. підприємствам було заборонено отримувати природний газ у позивача і у зв'язку з цим він не мав можливості реалізувати цей газ та отримати грошові кошти, що призвело до неможливості виконання своїх зобов'язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» за Договором купівлі-продажу природного газу №49-09/13 від 25.09.2013р.

У відповідності до ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). (ст. 22 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 грудня 2005 року №14 при вирішенні питання про те, чи були збитки реальними, необхідно виходити з положень п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, де зазначено, що такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Отже, враховуючи норми статі 22 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають реальні збитки, тобто витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, в даному випадку це може бути рішення суду, яким задоволено вимоги про стягнення з позивача суми коштів.

Окрім того, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». (ст. 115 Господарського процесуального кодексу України).

Однак, із матеріалів справи вбачається, що Постановою Вищого господарського суду України №910/11934/15 від 04.11.2015р. було скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015р., за якими були задоволені вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» суми штрафних санкцій на загальну суму 18 474 175,85 грн. (з урахуванням суми судового збору) за невчасне виконання останнім своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу природного газу №49-09/13 від 25.09.2013р.

Окрім того, зазначеною постановою Вищого господарського суду України від 04.11.2015р. встановлено, що саме постанова Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р., згідно сертифікату Торгово-промислової палати України, є форс-мажорною обставиною для позивача, а не недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів ( ч. 2 ст. 617 ЦК України ).

Відповідно до Сертифікату №4459 про форс-мажорні обставини останні настали 29 листопада 2014 і діяли до 31 березня 2015 року, а поставка природного газу мала місце у грудні 2014 та лютому 2015 року. Вже 6 квітня 2015 року відповідач повністю розрахувався за поставлений природний газ.

Колегія суддів Вищого господарського суду України в свої постанові №910/11934/15 від 04.11.2015р. також зазначила, що за обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в силу ч. 1 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України, ТОВ «Нафтога-Альянм» повинен бути звільнений від відповідальності за часткове невиконання зобов'язань щодо своєчасного розрахунку по сплаті за поставлений ТОВ «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» природний газ згідно з Договором купівлі-продажу природного газу №49-09/13 від 25.09.2013р., а отже у задоволенні позовних вимог останнього було відмовлено повністю.

Отже, у зв'язку зі скасуванням рішення Господарського суду міста Києва №910/11934/15 від 25.06.2015р., за якими були задоволені вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» суми штрафних санкцій на загальну суму 18 474 175,85 грн. (з урахуванням суми судового збору) відпала обставина за якою позивач мусив би понести витрати для відновлення свого порушеного права.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Для цього немає необхідності особливо вказувати в законі або в договорі про право особи вимагати таке відшкодування. Якщо, наприклад, порушене право особи, яке випливає із договору, але в тексті договору немає вказівки на те, що внаслідок цього мають бути відшкодовані збитки, право на відшкодування збитків кредитор все одно буде мати.

Реальною шкодою, в розумінні частини другої пункту 1) частини 2 ст. 22 Цивільного кодексу, є, наприклад, грошові штрафні санкції, які потерпілий сплатив або має сплатити у зв'язку із невиконання ним зобов'язання перед третьою особою, якщо таке невиконання є наслідком порушення його цивільного права.

Позивач ґрунтує свої вимоги про стягнення матеріальної шкоди на тому, що існує рішення Господарського суду міста Києва №910/11934/15 від 25.06.2015р. за яким з нього задоволено до стягнення суму штрафних санкцій.

Однак, така мотивація не встановлює наявності підстав відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначене рішенням є скасованим на підставі постанови Вищого господарського суду України від 04.11.2015р. №910/11934/15, яка набрала законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, враховуючи викладені норми, а також факт відсутності стягнення з позивача штрафних санкцій за невчасне виконання ним свого зобов'язання з оплати поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «»Енерго-сервісна компанія «Еско-Північ» газу за Договором купівлі-продажу природного газу №49-09/13 від 25.09.2013р. виключає можливість відшкодування йому шкоди на суму 18 474 175,85 грн., яка фактично відсутня, а отже і задоволення позовних вимог в даній справі.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/23285/15 позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Приписами ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. №80-VIII станом на день звернення до суду мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218, 00 грн.

При цьому, згідно з п.п. 1 та п.п. 2 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній з 01.09.2015р.) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат, а із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, розмір судового збору за розгляд позовних заяв в господарському суді майнового характеру становить не менше 1 218,00 грн. та не більше 182 700,00 грн., а розмір судового збору за розгляд позовних заяв немайнового характеру становить 1 218,00 грн.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу ІV Господарського процесуального кодексу України» до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.

У відповідності до матеріалів справи, позивач звернувся до суду 02.09.2015р., про що свідчить наявна на титульній сторінці відмітка (штамп) канцелярії Господарського суду міста Києва. Інших доказів, які б свідчили про звернення позивача до суду до 02.09.2015р., зокрема, поштового конверту в якому могла бути надіслана дана позовна заява засобами поштового зв'язку, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, позивач звернувся до суду після набрання чинності Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону України від 22.05.2015р. №484-VIII, а саме після 01.09.2015р.

Оскільки, позовні вимоги в даній справі про стягнення коштів носять майновий характер спору, то сплата судового збору, повинна була відбуватись за ставками встановленими для позовних заяв майнового характеру, таким чином, загальна сума судового збору, що мала бути сплачена позивачем при зверненні до суду з даним позовом складає 182 700,00 грн.

Як встановлено судом, позивачем прикладено до позовної заяви, в якості доказу сплати судового збору, платіжне доручення №2127 від 31.08.2015р. на суму в розмірі 73 080,00 грн.

Таким чином, враховуючи зазначену норму, позивачем не прикладено до позовної заяви докази на підтвердження сплати всієї суми судового збору.

Відповідно до п. 2.23. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк.

Оскільки обставина недоплати встановлена судом на даному етапі розгляду справи, то з огляду на викладені норми з позивача має бути стягнуто в рахунок Державного бюджету України недоплачена сума судового збору в розмірі 109 620,00 грн.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір сплачений позивачем в розмірі 73 080,00 грн., покладається на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч.ч. 1, 5 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимоги відмовити в повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (; адреса: 01021, м. Київ, вул. М.Грушевського, 28/2, н/п. №43) на користь Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) суму недоплаченого судового збору в розмірі 109 620,00 грн. (сто дев'ять тисяч шістсот двадцять гривень 00 копійок).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.12.2015р.

Суддя С.М. Морозов