РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015Справа № 910/25177/15

За позовом Приватного підприємства «ОСОБА_1»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»

про стягнення 55 542, 49 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «ОСОБА_1» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) про стягнення 55 542, 49 грн., з яких 34 480, 00 грн. основного боргу, 2 998, 81 грн. пені, 1 164, 76 грн. 3% річних 16 898, 92 грн. інфляційних втрат. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він надав пацієнтам відповідача стоматологічні послуги, за які останній в порушення взятих на себе зобов'язань в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 34 480, 00 грн. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25177/15, її розгляд призначено на 21.10.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.11.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.11.2015 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/25177/15 на п'ятнадцять днів, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 01.12.2015 р.

Представники сторін в судове засідання 01.12.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 01.12.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено Договір про надання платних стоматологічних послуг № 327/1/2014МА (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати необхідну стоматологічну допомогу особам, щодо яких укладено договір добровільного медичного страхування (далі - пацієнти) протягом дії такого договору страхування.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що відповідно до даного Договору у пацієнтів виникають права на стоматологічне обслуговування, інформації щодо стану здоров'я пацієнта та інших умов Договору. У випадку, якщо пацієнту не виповнилось 15 років, або пацієнт є недієздатним, замовник гарантує, що перед направленням пацієнта до виконавця для надання стоматологічних послуг отримав таку згоду від його законних представників.

Відповідно до п. 3.1. Договору підставою для обслуговування пацієнта є наявність документу, що посвідчує особу та чинного договору страхування цієї особи, укладеного із замовником (страхового полісу, страхової картки - Додаток № 4 до Договору).

По факту виконання замовлення, виконавець постійно інформує замовника про хід лікування, встановлені діагнози, прописані медикаменти та надані стоматологічні послуги (їх вартість) з використанням засобів зв'язку за номерами, вказаними у п. 2.4.4. Договору. Отримання замовником такого повідомлення вважається підтвердженням виконавцем факту надання послуги, що не звільняє останню від необхідності оформлення Акту виконаних робіт, наданих за замовленням (п. 3.6. Договору).

Згідно з п. 4.1. Договору виконавець виставляє рахунки за надану пацієнтам стоматологічну допомогу у відповідності із цінами, вказаними у погодженому прейскуранті цін (Додаток № 1 до Договору).

За умовами п. 4.2. Договору виконавець надає замовнику для погодження та підписання 2 екземпляри актів виконаних робіт затвердженого зразку (Додаток № 2 до Договору) разом із рахунком-фактурою та консультативним висновком та (або) витягом з медичної картки пацієнта. Акт виконаних робіт та рахунок містять загальну вартість наданих стоматологічних послуг.

Пунктом 4.3. Договору передбачено, що оплата стоматологічних послуг, наданих виконавцем пацієнтам відповідно до цього Договору, проводиться замовником протягом 20 банківських днів з моменту отримання замовником завірених підписом та печаткою виконавця двох екземплярів актів виконаних робіт та рахунку-фактури.

Згідно з п. 4.4. Договору оплата послуг, наданих відповідно до даного Договору здійснюється в національній грошовій одиниці України шляхом прямого банківського переводу грошових коштів на рахунок виконавця.

Даний Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом 1 (одного) року, до 31.03.2015 р. включно. У випадку, якщо жодна із сторін не повідомить про свій намір припинити його дію за 20 (двадцять) календарних днів до дати його припинення, Договір продовжує діяти протягом кожного наступного року на тих самих умовах (п. 9.1. Договору).

Як стверджує позивач, на виконання умов Договору він надав стоматологічні послуги на загальну суму 34 480, 00 грн., що підтверджується Актами приймання-передачі за лютий 2014 р. на суму 5 750, 00 грн., за березень 2014 р. на суму 2 890, 00 грн., № 07 від 30.04.2014 р. на суму 4 700, 00 грн., № 09 від 31.05.2014 р. на суму 2 300, 00 грн., № 09 від 30.06.2014 р. на суму 12 620, 00 грн., № 13 від 31.07.2014 р. на суму 3 640, 00 грн., № 15 від 31.08.2014 р. на суму 2 580, 00 грн.

Проте, досліджуючи представлені позивачем в підтвердження надання стоматологічних послуг за Договором № 327/1/2014/МА від 01.04.2014 р. вищевказані Акти приймання-передачі, судом встановлено, що в Актах приймання-передачі за лютий та березень 2014 р. міститься посилання на Договір № 792 МЕД від 06.07.2010 р., а в Актах приймання-передачі № 07 від 30.04.2014 р. на суму 4 700, 00 грн., № 09 від 31.05.2014 р. на суму 2 300, 00 грн., № 09 від 30.06.2014 р. на суму 12 620, 00 грн. - на Договір № 391/1/2014 МА від 01.04.2014 р.

Будь-яких інших доказів в підтвердження того, що надані за вищевказаними Актами стоматологічні послуги були надані позивачем саме на підставі Договору № 327/1/2014/МА від 01.04.2014 р., який є підставою даного позову, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зазначені в Актах приймання-передачі за лютий 2014 р. на суму 5 750, 00 грн., за березень 2014 р. на суму 2 890, 00 грн., № 07 від 30.04.2014 р. на суму 4 700, 00 грн., № 09 від 31.05.2014 р. на суму 2 300, 00 грн., № 09 від 30.06.2014 р. на суму 12 620, 00 грн. стоматологічні послуги надавались позивачем за іншими укладеними з відповідачем Договорами, ніж той, який є підставою даного позову, а тому відсутні жодні правові підставі вважати, що вказані акти були складені сторонами саме в рамках Договору № 327/1/2014/МА від 01.04.2014 р.

При цьому, в Актах виконаних робіт № 13 від 31.07.2014 р. на суму 3 640, 00 грн., № 15 від 31.08.2014 р. на суму 2 580, 00 грн., підписаних представниками обох сторін без зауважень і заперечень, зазначено, що стоматологічні послуги надані саме за Договором № 327/1/2014/МА від 01.04.2014 р., а тому вони є належними та допустимими доказами надання позивачем стоматологічних послуг за спірним Договором на суму 6 220, 00 грн.

Як зазначає позивач, для оплати стоматологічних послуг він виставив відповідачу рахунки № 13 від 31.07.2014 р. на суму 3 640, 00 грн. та № 15 від 31.08.2014 р. на суму 2 580, 00 грн., які відповідачем в обумовлені Договором строки оплачені не були.

З огляду на те, що надані позивачем стоматологічні послуги залишились не оплаченими, останній вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, п. 4.3. Договору передбачено, що оплата стоматологічних послуг, наданих виконавцем пацієнтам відповідно до цього Договору, проводиться замовником протягом 20 банківських днів з моменту отримання замовником завірених підписом та печаткою виконавця двох екземплярів актів виконаних робіт та рахунку-фактури.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним стоматологічні послуги на суму 6 220, 00 грн., однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві їх вартості, відповідний борг, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

При цьому, в частині стягнення заборгованості в сумі 28 260, 00 грн., суд позивачу відмовляє, оскільки зазначені в Актах приймання-передачі за лютий 2014 р. на суму 5 750, 00 грн., за березень 2014 р. на суму 2 890, 00 грн., № 07 від 30.04.2014 р. на суму 4 700, 00 грн., № 09 від 31.05.2014 р. на суму 2 300, 00 грн., № 09 від 30.06.2014 р. на суму 12 620, 00 грн. стоматологічні послуги надавались позивачем за іншими укладеними з відповідачем Договорами, ніж той, який є підставою даного позову, а тому відсутні жодні правові підставі вважати, що вказані акти були складені сторонами саме в рамках Договору № 327/1/2014/МА від 01.04.2014 р.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 2 998, 81 грн. за період з 17.10.2014 р. по 17.04.2015 р., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2. Договору замовник несе відповідальність за несвоєчасну оплату рахунків виконавця, відповідно до п. 4.3. Договору, в розмірі облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення платежу, від суми заборгованості за кожен день прострочення термінів оплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 2 998, 81 грн. за період з 17.10.2014 р. по 17.04.2015 р. суд вважає його таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому судом було здійснено власний розрахунок заявленої до стягнення пені виходячи з суми боргу за спірним Договором, яка була підтверджена матеріалами справи, а саме 6 220, 00 грн. та з урахуванням вимог, встановлених ч. 6 ст. 232 ГК України.

Так, згідно з розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 393, 71 грн., виходячи із розрахунку: (((за період з 17.10.2014 р. по 12.11.2014 р.: 3 640, 00 грн. х 27 днів х 12,5%/365) + (за період з 13.11.2014 р. по 05.02.2015 р.: 3 640, 00 грн. х 85 днів х 14%/365)+(за період з 06.02.2015 р. по 01.03.2015 р.: 3 640, 00 грн. х 24 дні х 19,5%/365)) + ((за період з 17.10.2014 р. по 12.11.2014 р.: 2 580, 00 грн. х 27 днів х 12,5%/365) + (за період з 13.11.2014 р. по 05.02.2015 р.: 2 580, 00 грн. х 85 днів х 14% /365) + (за період з 06.02.2015 р. по 03.03.2015 р.: 2 580, 00 грн. х 26 днів х 19,5%/365) + (за період з 04.03.2015 р. по 27.03.2015 р.: 2 580, 00 грн. х 24 дні х 30%/365))).

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 16 898, 92 грн. інфляційних втрат та 1 164, 76 грн. 3% річних, нарахованих позивачем за період з 03.03.2014 р. по 17.04.2015 р., суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Так, основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 1 164, 76 грн. та інфляційних втрат в сумі 16 898, 92 грн., суд вважає його таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому судом було здійснено власний розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат виходячи з суми боргу за спірним Договором, яка була підтверджена матеріалами справи, а саме 6 220, 00 грн.

Згідно з розрахунком суду, розмір 3% річних складає 112, 46 грн., а інфляційних втрат - 3 102, 70 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати наданих позивачем стоматологічних послуг, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням зазначеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

При цьому, позивачу має бути повернуто з Державного бюджету України зайве сплачений судовий збір в сумі 609, 00 грн., оскільки позивач звернувся до господарського суду з позовом 22.09.2015 р., сплативши судовий збір в сумі 1 827, 00 грн., тоді як відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла станом на дату подачі позову), розмір судового збору мав становити 1 218, 00 грн.

Так, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» є підставою для повернення відповідної суми судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, місто Київ, провулок Новопечерський, будинок 19/3; ) на користь Приватного підприємства «ОСОБА_1» (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) 6 220 (шість тисяч двісті двадцять) грн. 00 коп. основного боргу, 112 (сто дванадцять) грн. 46 коп. 3% річних, 3 102 (три тисячі сто дві) грн. 70 коп. інфляційних втрат, 393 (триста дев'яносто три) грн. 71 коп. пені та 215 (двісті п'ятнадцять) грн. 54 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Приватному підприємству «ОСОБА_1» (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) зі спеціального фонду Державного бюджету України 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору., сплаченого на підставі платіжного доручення № 72 від 26.05.2015 р.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.12.2015 р.

Суддя В.С. Ломака