ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р.Справа № 916/3353/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Головея В.М., Ліпчанської Н.В.,

при секретарі судового засідання Максиміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 60, дата видачі : 25.12.14;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № б/н, дата видачі : 03.04.15;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Транс-сервіс"

на рішення господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2015 року

у справі №916/3353/15

за позовом державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-сервіс"

про стягнення 1455 грн. 50 коп.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Транс-сервіс" 1455,50 грн. 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач поставив відповідачу робочий одяг та взуття за видатковою накладною №22552 від 07.11.2014 року на загальну суму 67 546,93 грн., однак відповідач оплатив товар з простроченням лише 16.12.2014 року, тому позивач нарахував 3% річних та інфляційних втрат за прострочення платежу.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2015 року у справі №916/3353/15 (суддя Волков Р.В.) позовні вимоги Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-СЕРВІС" про стягнення 172,11 грн. 3% річних та 1283,39 грн. інфляційних задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-СЕРВІС" на користь Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" 172 грн. 11 коп. 3% річних, 1283 грн. 39 коп. інфляційних, 1827 грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що позовні вимоги ґрунтуються на фактичних обставинах справи та нормах чинного законодавства України, визначення строку щодо обовязку відповідача оплатити товар ґрунтується навіть не на вимозі в порядку ч.2 ст.530 Цивільного Кодексу України, а повязано з самим фактом та моментом отримання товару, а тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 172,11 грн. 3% річних та 1283,39 грн. інфляційних за період з 15.11.2014 р. по 15.12.2014 р. підлягають повному задоволенню судом.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Транс-сервіс" звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати повністю та відмовити в задоволенні позовних вимог ДП «ІМТП», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що ані видаткова накладна, ані рахунок не є доказами того, що відповідач повинен сплатити рахунок в семиденний термін, більш того ці документи не містять дату оплати товару тобто строк виконання обовязку не встановлений.

На думку апелянта, відповідач сплатив борг за поставлений товар після його прийняття, що не суперечить вимогам ст.692 ЦК України.

Крім того, скаржник зауважує, що після виставлення рахунку ДП «ІМТП» не предявляло відповідачу вимогу сплатити його, тому твердження про такий обовязок відповідача в семиденний термін є безпідставним.

В судовому засіданні 08.12.2015 року представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати оскаржене рішення та задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, та у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено під час апеляційного перегляду, відповідно до видаткової накладної № 22 552 від 07.11.2014 р. (а.с.37-39) ДП «ІМТП» поставив, а ТОВ «Транс-сервіс» отримав товар на загальну суму 67546,93 грн.

Накладна містить підписи та печатки сторін, факт передачі товару відповідачем не заперечується. Товар отримано уповноваженим представником відповідача відповідно до довіреності № 297 від 07.11.2014 р. на отримання від позивача цінностей за рахунком фактурою № Пр/22 552.

Отриманий товар був повністю оплачений відповідачем платіжним дорученням №ЦБ000020174 від 16.12.2014 р.

Посилаючись на прострочення відповідача щодо оплати товару, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за період прострочення з 15.11.2014 року по 15.12.2014 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ст.202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Пункт 1 ст.205 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Пункт 2 цієї ж статті визначає, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про фактичне передання товару позивачем відповідачу, отримання його відповідачем та оплату отриманого товару, що свідчить про укладення між сторонами усного правочину, з ознаками договору поставки товару.

Згідно з ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, згідно зі ст.712 Цивільного Кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 Цивільного Кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалось вище, постачання товару позивачем відповідачу підтверджується видатковою накладною № 22 552 від 07.11.2014 р., яка підписана сторонами без зауважень та скріплена печатками підприємств.

Відповідно до приписів ст.1 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Положеннями ст.9 цього ж Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що видаткова накладна №22552 від 07.11.2014 року повністю відповідає встановленим вимогам щодо оформлення первинних документів, фіксуючих здійснення господарської операції, а тому факт поставки товару позивачем відповідачу є доведеним відповідно до ст.33,34 ГПК України.

Як встановлено пунктом 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України.

Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, нормами діючого законодавства розяснено, що при поставці товару без укладення відповідного договору саме з положень ст.692 ЦК України випливає обовязок покупця негайної оплати товару, та не залежить від звернення до нього з вимогою.

Виходячи з викладеного, оскільки поставка товару була здійснена позивачем 07.11.2014 року, цілком обґрунтованим було б нарахування ДП «ІМТП» 3% річних та інфляційних втрат з наступного дня з 08.11.2014 року.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що визначення позивачем періоду нарахування відповідних санкцій з 15.11.2014 року є його правом та не являється порушенням.

Судом апеляційної інстанції було перевірено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 15.11.2014 року по 15.12.2014 року (до оплати товару) та визнано розрахунок вірним.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими та законними висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ДП «ІМТП» про стягнення з ТОВ «Транс-сервіс» на користь Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" 172 грн. 11 коп. 3% річних, 1283 грн. 39 коп. інфляційних.

Доводи апеляційної скарги про те, що видаткова накладна та рахунок не є доказами того, що відповідач повинен сплатити рахунок в семиденний термін, а після виставлення рахунку ДП «ІМТП» не предявляло відповідачу вимогу сплатити його спростовуються вищенаведеним, а саме: судова колегія звертає увагу на те, що обовязок негайної оплати товару випливає з положень ст.692 ЦК України, та не залежить від дня виставлення рахунку. Для виникнення обовязку оплати товару достатньо видаткової накладної, підписаної та оформленої відповідно до вимог чинного законодавства.

Також судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що ним було сплачено товар після його прийняття, що не суперечить вимогам ст.692 ЦК України адже негайна оплата товару означає оплату в день отримання товару, а на наступний день починає діяти відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Транс-сервіс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2015 року у справі №916/3353/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний 15.12.2015 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.М. Головей

Суддя Н.В. Ліпчанська