РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2015Справа №910/25369/15

За позовомДержавного підприємства "Артемсіль"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс"
пророзірвання договору та стягнення 22 340 178,31 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Якушев Ю.В. - представник за довіреністю № 27/10-01-70 від 22.10.15
від відповідачаКостюк С.В. - представник за довіреністю № 32 від 01.04.15

В судовому засіданні 04.12.15, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Державного підприємства "Артемсіль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс" про розірвання договору та стягнення 22 340 178,31 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, відповідач як експедитор з 01.04.2014р. неналежно виконував свої зобов'язання щодо надання послуг по організації перевезень вантажу позивача, передбачені укладеним між сторонами договором № Э-15/04/09-45 від 15.04.2009, у зв'язку з чим останній не мав змоги здійснювати поставку продукції споживачам та поніс прямі збитки від простою вагонів з вини відповідача. Таким чином, оскільки відповідач фактично відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором, позивач просить суд визнати розірваним договір від 15.04.2009 та стягнути з відповідача борг у розмірі 22 340 178,31 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.09.2015 порушено провадження у справі № 910/25369/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 28.10.2015.

У судове засідання, призначене на 28.10.2015, з'явились представники сторін. Представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав документи для долучення до матеріалів справи та письмову заяву про уточнення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 22 326 646,11 грн., у зв'язку із задоволенням претензійних вимог, які були висунуті позивачем у листопаді 2011 року, шляхом компенсації вантажеотримувачем.

Позивач, відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 р. N 2453-VI), вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п.5 Листа Вищого господарського суду від 14.08.2007 № 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року", якщо в заяві позивача "про уточнення позовних вимог" відсутнє посилання на статтю 22 ГПК та не зазначено, що заяву подано про зміну предмета або підстав позову, господарський суд має виходити з ретельного дослідження змісту поданої заяви та співвідношення такого змісту з раніше заявленими позовними вимогами.

Дослідивши заяву позивача, суд дійшов висновку, що за своїм змістом вказана заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік ззменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи викладене, судом приймається вказана заява позивача до розгляду, тобто у справі має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

У судовому засіданні суд заслухав представника позивача, який позов підтримав та надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача надав письмовий відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечував з тих підстав, що доводи позивача щодо фактичної відмови відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором не відповідають дійсності і спростовуються наданими до позову актами надання експедиційних послуг. З даних актів вбачається, що відповідачем у квітні, травні та червні 2014 року продовжувались надаватись послуги по перевезенню вантажів позивача. Крім того, умовами договору не передбачено відмови від його виконання в односторонньому порядку жодній із сторін. Таким чином, відповідач вважає договір № Э-15/04/09 від 15.04.2009 діючим, а позовні вимоги Державного підприємства "Артемсіль" безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні 28.10.15р. було оголошено перерву до 25.11.15.

20.11.15 через канцелярію суду відповідач додаткові заперечення, в яких зазначив, що вимоги позивача ґрунтуються на нормах ст..615 ЦК України, якою обумовлена одностороння відмові від зобов'язання, тобто у разі порушення зобов'язання однією стороною інша сторона має право відмовитись від зобов'язання, проте умови спірного договору не допускають односторонньої відмови від його виконання будь-якою із сторін. Крім того, відповідач зазначає, що сума попередньої оплати в розмірі 22340178,31 грн. не є завдатком. За твердженням відповідача розрахунок заборгованості проведений позивачем невірно, а наданий позивачем акт звірки розрахунків за перше півріччя 2015 року не має прийматись судом в якості належного доказу наявності заборгованості відповідача.

У судове засідання 25.11.15 представники сторін з'явились, надали пояснення по суті спору. Представники сторін подали письмове клопотання про продовження строку вирішення спору, яке судом було задоволене.

Ухвалою суду від 25.11.15 було продовжено строк вирішення спору у справі № 910/25369/15 та оголошено перерву в судовому засіданні до 04.12.15.

У судове засідання 04.12.15 представники сторін з'явились, представник позивача надав письмові пояснення по суті спору, відповідно до яких зазначив, що статтею 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, в тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим кодексом , іншим законом або за домовленістю сторін. Відповідно до вимог встановлених ст. 188 ГК України позивачем було направлено на адресу відповідача лист № 27/05-20 від 15.07.2015 разом з додатковою угодою про розірвання договору з вимогою також повернути суму передплати (авансу), яка була залишена відповідачем без відповіді.

Крім того, позивач зазначає, що 22 326 646,11 грн. попередньої оплати, що була сплачена на підставі п. 3.1 договору є не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд розірвати договір № Э-15/04/09 від 15.04.2009 та з посиланням на ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача 22 326 646,11 грн. як кошти, утримувані без достатньої правової підстави. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав , викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

15 квітня 2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс" (далі - експедитор, відповідач) та Державним підприємством об'єднання "Артемсіль" (далі - клієнт, позивач) було укладено Договір № Є-15/04/19 (далі - Договір), відповідно до умов якого за плату та за рахунок клієнта експедитор зобов'язується організувати у відповідності до затвердженого плану перевірок вантажів клієнта виконання експедиторських послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, як у вагонах парка УЗ, так і у власному рухомому складі, які включають в себе:

- здійснення розрахунків з залізницями за перевезення вантажів клієнта (оплата залізничного тарифу, плата за користування вагонами, збір за подачу та прибирання вагонів, додаткові збори за інші послуги, які надаються залізницею та погоджені з клієнтом);

- організацію по заявці клієнта подачі під завантаження вагонів парку УЗ, власних вагонів;

- оплата збору за видачу довідок та телеграм по коду експедитора.

Відповідно до п. п. 2.1.1 та п. п. 2.1.3 п. 2.1 Договору експедитор зобов'язаний організувати перевезення вантажів клієнта залізничним транспортом та надавати інші транспортні послуги як самостійно, так і шляхом укладення відповідних договорів із залізницею або іншими юридичними особами від свого імені за рахунок клієнта. Своєчасно здійснювати розрахунки із залізницею або іншими юридичними особами за надані послуги (по перевезенню вантажів клієнта, подачу та прибирання вагонів та ін.).

Згідно з п. 2.1.4 та 2.1.5 Договору експедитор зобов'язаний співпрацювати в оформленні позапланових перевезень протягом періоду, що планується та узгоджувати основні та додаткові плани перевезень клієнта з Донецької залізниці.

Відповідно до 3.1 договору клієнт для організації перевезень вантажів здійснює авансові платежі. Авансові платежі здійснюються клієнтом не пізніше ніж за 3 банківських дні до початку перевезень платежів на суму вартості перевезень вантажів та інших транспортних послуг. Вартість перевезень та інших транспортних послуг визначається не вище тарифів, встановлених Міністерством транспорту України.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що за організацію перевезень вантажів, передбачених цим договором, клієнт виплачує експедитору винагороду в розмірі 2 % від вартості перевезень та інших транспортних послуг протягом 1-го банківського дня після здійснення перевезень на підставі рахунку експедитора. Якщо при здійсненні платежу клієнт не виділяє суму винагороди та не сплачує окремим платіжним дорученням, то експедитор залишає за собою право утримувати суму винагороди експедитора самостійно з авансових платежів клієнта та закривати виставлені рахунки в хронологічному порядку.

Відповідно до п.3.6 договору сторони не пізніше 10-го числа кожного місяця, наступного за місяцем надання послуг, проводять звірку розрахунків. У випадку наявності заперечень з боку клієнта з приводу документів, наданих експедитором, які потребують підписання або погодження клієнта (рахунки, акти звірок, звіти експедитора та ін.), клієнт протягом 5 робочих днів з моменту їх отримання повинен повідомити експедитора про свої вмотивовані заперечення в письмовій формі. Якщо протягом вказаного строку письмових заперечень з боку клієнта не надійшло, документи вважаються прийнятими сторонами.

Згідно з п 6.1 цей договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.09р. У випадку відсутності заяв однієї із сторін про припинення чи зміну договору протягом одного місяця до закінчення строку його дії, договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору відповідно до законодавства України.

Сторонами неодноразово вносились зміни до договору № Є-15/04/19 шляхом укладення додаткових угод до договору, зокрема, в частині вартості послуг експедитора, порядку внесення передплати та строку дії договору. Так, відповідно до додаткової угоди № 139/3 від 01.06.2010р. сторони дійшли згоди, що договір № Є-15/04/19 від 15.04.09 діє до 31.12.2020р. Згідно з додатковою угодою № 11/31 від 23.10.13 сторони узгодили, що клієнт здійснює авансові платежі на суму вартості перевезень вантажів та інших послуг та витрати експедитора, які плануються на кожний наступний місяць надання послуг, виходячи з 25-ти добової вартості послуг.

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору з урахуванням додаткових угод до нього позивач перерахував відповідачу суми попередніх оплат, які станом на момент вирішення спору за вирахуванням наданих відповідачем послуг складають 22 326 646,11 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за договором № Є-15/04/19 від 15.04.09, який підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

Як зазначає позивач, починаючи з 01.04.2014 року в порушення п.п. 2.1.4. та 2.1.5 договору не погоджував додаткові плани перевезень продукції позивача, а з 02.04.14 в порушення п.2.1.1 відповідач заблокував коди платника тарифу по території України в програмному забезпеченні залізниці на оформлення перевізних документів, що присвоєні ДП «УТЛЦ» ТОВ «ТЕК «Енерготранс» і вносяться ДП «Артемсіль» в перевізні документи на завантажені вагони ДП «УТЛЦ» згідно інструкції експедитора, в результаті чого, позивач не мав можливості проводити завантаження і відправлення продукції споживачам у вагонах ДП «УТЛЦ». Враховуючи викладене, у зв'язку з фактичною відмовою відповідача від виконання зобов'язань за договором, позивач просить суд визнати договір № Є-15/04/19 від 15.04.09 розірваним та у зв'язку з цим на підставі ст.. 1212 ЦК України стягнути з відповідача 22326646,11 грн., що набуті та утримуються відповідачем без достатньої правової підстави.

Позивач зазначає, що у зв'язку припиненням правовідносин за договором № Є-15/04/19 від 15.04.09 р., відповідач без належних правових підстав утримує грошові кошти у сумі 22326646,11 грн, що сплачені у якості авансу за договором.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Проаналізувавши умови Договору № Є-15/04/19 від 15.04.09 р., суд дійшов висновку, що даний договір за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.04.2014 року мало місце порушення умов договору з боку відповідача, а саме: відповідачем не погоджувались додаткові плани перевезень продукції позивача у вагонах власності компаній України, які знаходяться в оперативному управлінні ДП «УТЛЦ». У результаті зазначених дій експедитора (відповідача) позивач не мав можливості проводити завантаження і відправлення продукції споживачам у вагонах ДП «УГЛЦ», так як без узгодження плану перевезень залізницею вагони до перевезення не приймались і знаходились в користуванні вантажовідправника з оплатою часу користування до моменту узгодження плану і прийняття до перевезення.

В матеріалах справи наявне рішенням господарського суду м. Києва від 12.11.2014.р у справі № 910/11446/14 за позовом Державного підприємства «Артемсіль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК «Енерготранс» про стягнення збитків в розмірі 9 551,40 грн., яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2015р. Вказаними судовими рішеннями було встановлено факт неналежного виконання відповідачем (Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК «Енерготранс») своїх зобов'язань за Договором № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до відповідача з претензією від 03.04.2014 р. вих. № 27/11-01-21 щодо повернення переоплати за договором № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. Претензія була отримана відповідачем 08.04.14, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідь на претензію відповідачем не надано.

Листом від 15.07.2015 р. вих.. № 27/05-20 позивач заявив про свою відмову від договору та направив відповідачу додаткову угоду про розірвання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. та акт звірки розрахунків. Крім того, позивач повторно заявив вимогу про повернення йому суми передоплати. Вказаний лист був отриманий відповідачем 28.07.15, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 907 Цивільного кодексу України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, зокрема, шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ст.. 935 ЦК України клієнт або експедитор має право відмовитися від договору транспортного експедирування, попередивши про це другу сторону в розумний строк. Сторона, яка заявила про таку відмову, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки, завдані їй у зв'язку із розірванням договору.

Мотиви реалізації сторонами такого права контрагентами у статті 935 Цивільного кодексу України не визначені, а отже, за висновками суду, право на одностороннє розірвання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. може бути реалізовано кожною стороною з будь-яких підстав, за власним бажанням та особистим волевиявленням. Тобто, у даному випадку одностороннє розірвання не ставиться у виключну залежність від належного виконання іншим контрагентом умов договору (як вид відповідальності), а виступає чинником який призводить до припинення договірних відносин сторін та обумовлює закінчення строку його дії.

При цьому, суд зауважує, що позивачем та відповідачем у спірному правочині не було погоджено особливого порядку оформлення такого розірвання, зокрема, не визначено необхідності підписання відповідної додаткової угоди тощо.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Наведеним вище в повному обсязі спростовуються твердження відповідача щодо неможливості розірвання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. на вимогу однієї зі сторін.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача з листом від 15.07.2015 р. вих. № 27/05-20 про розірвання спірного договору, який був отриманий відповідачем 28.07.15. Обставини щодо отримання вказаного повідомлення відповідачем протягом розгляду справи не заперечувались.

Отже, з огляду на норми ст.ст. 907, 935 ЦК України , суд дійшов висновку, що договір № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. є розірваним з 28.07.2015р.

Таким чином, приймаючи до уваги, що укладений між сторонами правочин є розірваним з 28.07.2015р. (тобто, ще до моменту звернення позивача до суду з розглядуваним позовом), у суду відсутні підстави для його повторного розірвання.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнати розірваним договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р.

В той же час, посилання Державного підприємства "Артемсіль" в обґрунтування вимоги про стягнення коштів, перерахованих на виконання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р., на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України суд визнає необґрунтованими, оскільки за змістом наведеної норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Виходячи з аналізу вищенаведеної норми, суд приходить до висновку, що вказаний вид позадоговірних зобов'язань зумовлений такими юридичними фактами, як набуття особою майна, або його збереження за рахунок іншої особи, а також відсутність для цього правових підстав, або якщо такі підстави відпали.

Таким чином, оскільки між сторонами у даній справі було укладено договір транспортного експедирування № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р., грошові кошти позивачем були перераховані у якості оплати послуг, що обумовлені вищевказаним договором, тобто за наявності відповідної правової підстави та не можуть бути кваліфіковані як безпідставне збагачення, а відтак - норми ст. 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Тож, правовідносини сторін у даній справі врегульовані нормами зобов'язального права, в той час як договірних характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі і щодо вимоги повернути попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням експедитором умов договору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного суду України від 14.10.2014 р. у справі № 922/1136/13 та від 22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012, а також застосовані Вищим господарським судом України при касаційному перегляді справ та наведені у відповідних постановах від 11.03.2015 р. у справі № 925/1418/14, від 23.02.2015 р. у справі № 927/1276/14 та від 04.02.2015 р. у справі № 914/740/14.

При цьому, суд обмежений предметом та підставами позову, що заявлені позивачем та не праві самостійно визначати та/або змінювати їх.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві позивачем суду не надано.

Заяв про вихід за межі позовних вимог в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України або про зміну предмету позову відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 111-28 43 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені судом обставини та наявні правові позиці Верховного Суду України з приводу спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених на виконання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що він не позбавлений права звернутись за судовим захистом у порядку, визначеному нормами чинного законодавства України, що регулюють спірні відносини.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г