КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа№ 5011-19/13959-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача Сергієнко Р.В., дов. від 18.05.2015 №51/1,

від ПАТ «Авант-Банк» Косенко А.П., дов. від 28.08.2015 №140/4/2015,

від ПАТ «Дельта Банк» Русскіна О.В., дов. від 05.10.2015 б/н,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Авант-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження

у справі №5011-19/13959-2012 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Омега Банк»)

до Публічного акціонерного товариства «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу»

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» (далі - ПАТ «Авант-Банк») про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ПАТ «Авант-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що укладення договору застави майнових прав не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні на відміну від правочину про відступлення права вимоги, за яким відповідно до ст.512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) здійснюється така заміна.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ПАТ «Авант-Банк» звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 скасувати, постановити нову, якою задовольнити заяву ПАТ «Авант-Банк» про заміну стягувача на його процесуального правонаступника ПАТ «Авант-Банк» у виконавчому провадженні ВП №40333208, відкритому на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 04.01.2013. Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарським судом міста Києва неповно з'ясовано обставини, що виникли за договором застави майнових прав від 12.02.2015. За твердженнями апелянта до ПАТ «Авант-Банк», відповідно до умов договору застави майнових прав від 12.02.2015 та ст.212, 512 ЦК України, перейшли всі права та обов'язки кредитора до боржників за кредитними договорами/договорами застави/договорами іпотеки, майнові права за якими були передані в заставу за вказаним вище правочином, в тому числі за кредитним договором від 29.11.2005 №420, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків його за кредитним договором було Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та Відкритим акціонерним товариством «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу» (ВАТ «Тодак») на суму 9 745 372,66 грн. Крім того, до спірних правовідносин, на думку заявника, слід застосовувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №16/041-10.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2015 прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 23.11.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

17.11.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського від представника ПАТ «Авант-Банк» надійшли додаткові письмові пояснення.

19.11.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського від представника ПАТ «Омега Банк» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

23.11.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського від представника ПАТ «Дельта Банк» надійшов відзив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 продовжено строк розгляду апеляційної скарги ПАТ «Авант-Банк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Авант-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження на 15 днів, розгляд апеляційної скарги відкладено на 09.12.2015.

26.11.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського від ПАТ «Омега Банк» надійшло клопотання про розгляд справи №5011-19/13959-2012 за відсутності його представника.

У судовому засіданні 09.12.2015 представник ПАТ «Авант-Банк» підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 скасувати, постановити нову, якою задовольнити заяву ПАТ «Авант-Банк» про заміну стягувача на його процесуального правонаступника ПАТ «Авант-Банк» у виконавчому провадженні ВП №40333208, відкритому на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 04.01.2013.

Представник ПАТ «Дельта Банк» заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача, ПАТ «Авант-Банк», ПАТ «Дельта Банк», виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2015 між ПАТ «Авант-Банк» (заставодержатель) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав (далі - договір застави), предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними особами, що є його невід'ємною частиною. Заборгованість за кредитними договорами становить 96 380 916,83 грн, в тому числі за кредитним договором від 29.11.2005 №420, укладеним між ЗАТ «Тас-Інвестбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого за кредитним договором є заставодавець за цим договором, та ВАТ «ТОДАК» («Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу») - 9 745 372,66 грн.

У пункті 3.1.4 договору застави сторони зазначили, що заставодержатель має право, зокрема, звертати стягнення на предмет застави (отримання вимоги, що випливає із заставленого права) і реалізувати заставлені майнові права і задовольнити за їх рахунок свої грошові вимоги за кредитним договором у повному обсязі до настання терміну виконання заставодавцем відповідних зобов'язань, у тому числі у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних.

Пунктом 3.1.5 договору застави передбачено право заставодержателя самостійно без звернення до суду здійснювати реалізацію майнових прав, наданих заставодавцем у забезпечення за кредитом.

Згідно з п.4.7 договору застави у випадку, якщо в термін, визначений в п.1.5 даного договору заставодавець не виконає умови основного зобов'язання перед заставодержателем, або у разі прийняття рішення про запровадження тимчасової адміністрації/призначення ліквідатора/реорганізація (злиття, приєднання, виділення) заставодавця, заставодержатель в момент настання таких подій набуває всіх прав та обов'язків кредитора до боржників за кредитними договорами/договорами застави/договорами іпотеки, майнові права за яким передані в заставу за цим договором.

Вказаний договір застави посвідчений 12.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №236.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 по 02.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За твердженнями апелянта, відкладальна умова в частині відступлення права вимоги, передбачена п.4.7 договору застави, у вигляді прийняття рішення про запровадження тимчасової адміністрації настала 02.03.2015, в день прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення №51 «Про запровадження в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації. Відтак, саме з цього часу до ПАТ «Авант-Банк», відповідно до ст.512 ЦК України перейшли всі права та обов'язки кредитора до боржників, в тому числі по кредитному договору від 29.11.2005 №420.

З приводу тверджень ПАТ «Дельта Банк», що укладений договір застави суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є нікчемним правочином, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

З протоколу засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11.03.2015 №67, затвердженого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Дельта Банк» слідує, що комісія затвердила результати перевірки, якою виявлено, що договір застави є нікчемним.

Цим же рішенням було доручено Генеральному департаменту правового забезпечення діяльності банку направити повідомлення про нікчемність правочину заявнику згідно статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в разі необхідності розпочати претензійно-позовну роботу щодо застосування наслідків нікчемності правочинів (договорів).

Частина 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Комісія Фонду, за результатами проведення перевірки, дійшла висновків про те, що договір застави містить ознаки нікчемності, передбачені пунктами 1, 5 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Стосовно безоплатного відчуження ПАТ «Дельта Банк» майна та прийняття на себе зобов'язань без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмови від власних майнових вимог, колегія суддів зазначає наступне.

ПАТ «Дельта Банк» при укладені з ПАТ «Авант-Банк» договору застави не здійсненювало безоплатного відчуження майнових прав та прийняття на себе зобов'язань без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, чи відмови від власних майнових вимог, оскільки договір застави укладався в якості забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» вже наявних грошових зобов'язань перед ПАТ «Авант-Банк» по поверненню коштів.

Щодо прийняття ПАТ «Дельта Банк» на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Підстава віднесення правочину до нікчемних, визначена у п. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає наявність факту прийняття банком на себе додаткових зобов'язань, які забезпечують належне виконання основного зобов'язання, виникають та існують лише за умови існування основного, в той час як укладення договору застави не потягло за собою виникнення у банку додаткових грошових зобов'язань за ним.

Договір застави не передбачав прийняття ПАТ «Дельта Банк» додаткових зобов'язань (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того, у протоколі комісії не зазначено норми Закону України «Про банки і банківську діяльність», які порушило ПАТ «Дельта Банк», укладаючи з ПАТ «Авант-Банк» договір застави.

Стосовно того, що укладення між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Авант-Банк» договору застави є укладання правочину (у тому числі договору), умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, слід виходити з такого.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Частина 1 ст.546 ЦК України визначає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відтак, укладення договору застави не підпадає під ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частина 1 ст.576 ЦК України передбачає, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Стаття 589 ЦК України визначає, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі ліквідації юридичної особи - заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

За змістом ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

У разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (ч.1 ст.25 ГПК України).

В статті 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Стаття 23 Закону України «Про заставу» визначає, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Виходячи з системного аналізу правових норм, колегія суддів зазначає, що уступка вимоги за ст.ст. 512, 514 ЦК України та уступка заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, за ст.23 Закону України «Про заставу», мають різну правову природу. Умови договору застави не свідчать про те, що відбулась заміна кредитора у відносинах за кредитним договором або повинна відбутись згідно з умовами договору застави під відкладальною умовою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі №11/384 та листі Верховного Суду України «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» від 01.02.2015.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви ПАТ «Авант-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником у справі № 5011-19/13959-2012.

З приводу доводів ПАТ «Авант-Банк», що до спірних правовідносин слід застосовувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №16/041-10, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється, зокрема, у формі правочину шляхом укладення договору відступлення права вимоги, а договір застави за своєю правовою природою не є договором про відступлення права вимоги, заперечення ПАТ «Авант-Банк», викладені в апеляційній скарзі на оскаржувану ухвалу, колегією суддів визнаються безпідставними.

Посилання ПАТ «Авант-Банк» на практику Верховного Суду України, як усталені правові висновки, зокрема, на постанову від 24.10.2011 у справі №16/041-10 судом апеляційної інстанції не приймається до уваги, оскільки в даних справах різні предмети спору, а відтак, різний характер правовідносин.

Решта доводів ПАТ «Авант-Банк» колегією суддів відхиляються, оскільки не спростовують висновків суду, наведених вище.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Авант-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження у даній справі, оскільки вона відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Авант-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження у справі №5011-19/13959-2012 - без змін.

2. Матеріали справи №5011-19/13959-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій