РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/27343/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СХІДЕНЕРГО»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору недійсним

Суддя М.М. Якименко

Представники сторін:

від позивача: Ясиненко Д.В. - довіреність №148 від 12.11.2015 року;

від відповідача: Сидоренко А.С. - довіреність №14-100 від 18.04.2014 року;

Обставини справи :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК СХІДЕНЕРГО" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача договір №3-1-2014/057-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року було укладено позивачем в супереч його волі, а також в зв'язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 26 листопада №647 «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» позивач був позбавлений права на заперечення проти укладання спірного договору з відповідачем, тим більше він був примушений на укладання спірного договору.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов визнавши недійсним договір №3-1-2014/057-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК СХІДЕНЕРГО" та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.10.2015 року порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 18.11.2015 року.

18.11.2015 року в судовому засіданні оголошено перерву до 02.12.2015 року.

02.12.2015 року в судовому засіданні представник відповідача подав відзив на позовну заяву, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представники відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 02.12.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі по тексту - продавець, відповідач, ПАТ ««Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» (далі по тексту - покупець, позивач) укладено договір №3-1-2014/057-ПР купівлі-продажу природного газу (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією ''Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

Кабінетом Міністрів України винесено Постанову від 26 листопада 2014 р. N 647 «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» (далі по тексту - Постанова №647), згідно якої:

1) Установити, що з 1 грудня 2014 р. по 28 лютого 2015 р. промислові, енергогенеруючі та теплогенеруючі (в частині промислових обсягів газу) підприємства згідно з додатком до цієї постанови здійснюють закупівлю природного газу виключно у гарантованого постачальника Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Закупівля природного газу підприємствами згідно з додатком до цієї постанови в інших постачальників природного газу не здійснюється. Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" укласти в установленому законодавством порядку договори з промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами, зазначеними у додатку до цієї постанови.

2) Газорозподільним та газотранспортним підприємствам у період з 1 грудня 2014 р. по 28 лютого 2015 р. здійснювати відповідно до законодавства транспортування природного газу промисловим, енергогенеруючим та теплогенеруючим (в частині промислових обсягів газу) підприємствам, зазначеним у додатку до цієї постанови, лише з ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та в обсягах, підтверджених в установленому порядку. Планові розподіли природного газу для промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств, зазначених у додатку до цієї постанови, з ресурсів інших, ніж ресурси Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", не приймаються.

3) Підприємства з державною формою власності здійснюють закупівлю природного газу, що використовується такими підприємствами для промислових потреб, у Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Така закупівля природного газу здійснюється на умовах попередньої оплати.

4) Обласним державним адміністраціям вжити відповідно до законодавства заходів до укладення промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами, зазначеними у додатку до цієї постанови, договорів купівлі-продажу природного газу виключно з Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України".

5) Визнати такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, що додається.

Позивача внесено в Додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. N 647 «ПЕРЕЛІК промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств».

05.12.2014 листом вих. №06/2070 позивач звернувся до відповідача з наспаним повідомленням: «З огляду на все вищезазначене, Постанова № 647 є незаконною та такою, що не підлягає застосуванню будь-яким суб'єктом ринку природного газу, в тому числі НАК "Нафтогаз України". Зважаючи на явно незаконні вимоги, встановлені Постановою № 647, та у зв'язку із складною економічною ситуацією і браком обігових коштів, що зумовлений невиконанням ДП «Енергоринок» своїх зобов'язань по своєчасній сплаті вартості електроенергії, що постачається ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО», ми вимушені повідомити, що здійснення розрахунків з НАК «Нафтогаз України» за договорами постачання природного газу можливе лише на умовах відстрочення оплати на 120 днів».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що: 1) Постанова №647 обмежувала конкуренцію на ринку природного газу, була прийнята з перевищенням повноважень і запроваджувала не передбачені законодавством обмеження на доступ суб'єктів ринку природного газу до газотранспортної системи.; 2) Договір було укладено Позивачем всупереч його волі; 3) через прийняту Постанову № 647 Позивач був позбавлений права на заперечення проти укладання договору з Відповідачем, більш того він був примушений на укладання оспорюваного Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2014р. №826/17772/14, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2015 року, визнано незаконними і нечинними пункти 1 - 4 постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року N 647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" та додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року N 647 "Перелік промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств" з 29 листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України, передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначає позивач, він висловив свою незгоду на укладання Договору, направивши на адресу відповідача лист № 06/2070 від 05.12.2014р., однак нормами ГК України (ст. 181) встановлено порядок укладення господарських договорів який дозволяє забезпечити права та інтереси як оферента, так і акцептанта.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 2 ст. 181 ГК України, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч. 3 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 181 ГК України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Нормами Господарського кодексу України встановлено чіткий порядок висловлення незгоди з умовами договору, запропонованими стороні. Проте, відповідач, з одного боку оформивши договір відповідно до вимог закону і повернувши один примірник договору Нафтогазу, з іншого боку направив лист, яким висловив незгоду з умовами договору. На думку суду, для настання будь-яких правових наслідків незгода позивача мала бути висловлена у передбачений законом спосіб - шляхом складення протоколу розбіжностей або відмови укладення договору взагалі.

Твердження позивача про те, що постанова КМУ №647 позбавила його права на заперечення проти укладання договору з Відповідачем або примусила його укласти договір з Нафтогазом не відповідають дійсним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу природного газу взагалі не містить посилання на постанову КМУ №647, натомість, у преамбулі Договору зазначено, що сторони при його укладенні керувалися Законом України «Про засади функціонування природного газу» та іншими нормативними документами.

Суд вказує, що в даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним Договору №3-1-2014/057-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року, оскільки відсутні підстави, передбачені нормами ЦК України та ГК України, з якими Закон пов'язує недійсність договору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог про визнання недійсним договору №3-1-2014/057-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 08.12.2015 року.