РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/24037/15

За позовом Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех»

про визнання договору недійсним

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мулярчук О.А. - представник, довіреність б/н від 14.09.2015;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» звернулось до Господарського суду місті Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» про визнання договору про надання теплової енергії в гарячій воді № 2 від 02.09.2012 р. недійсним, а також стягнення витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на те, що договір про надання теплової енергії в гарячій воді №2 від 02.09.2012 р. підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами недодержано процедури, встановленої спеціальними Законами України «Про житлово - комунальні послуги» та «Про теплопостачання», які регулюють питання щодо надання житлово - комунальних послуг, а також перевищенням директором своїх повноважень та відсутність встановлених тарифів на постачання теплової енергії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/24037/15 та призначено справу до розгляду на 15.10.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 р. розгляд справи відкладено на 03.11.2015 р.

03.11.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 розгляд справи призначено на 17.11.15р.

В судові засідання 15.10.2015 р. та 17.11.2015 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судові засідання 15.10.2015 р. та 17.11.2015 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 15.10.2015 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №563.

Доказів отримання позивачем ухвали про призначення розгляду справи на 17.11.2015 р. поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи 17.11.2015 р. до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 416, в якому зазначено, що станом на 17.11.2015 р. вказане поштове відправлення вручено адресату за довіреністю 16.11.2015 р.

Про поважні причини неявки представника позивача, крім поданого до початку судового засідання 15.10.2015 р. клопотання про відкладення розгляду справи, суд не повідомлено.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.10.2015 р. відповідачем через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подано відзив б/н б/д на позовну заяву з додатками, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на дотримання передбаченого законодавством порядку укладення оскаржуваного договору та зазначив про неможливість застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель», оскільки відповідно до умов Договору на час його підписання відкрита договірна ціна складала 692,26 грн., а з моменту прийняття постанови № 250 від 15.03.12 р. встановлена для котельні, що знаходиться за адресою: Київська область, смт. Макарів, вул. Проектна 2Б - 576,89 грн. за 1 Гкал (без ПДВ). Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 15.10.2015 р. позивачем через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подано клопотання б/н від 12.10.2015 р. про відкладення розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

Крім того, у судовому засіданні 17.11.2015 р. представником відповідача подано клопотання б/н від 17.11.2015 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 11.09.2015 р. та 15.10.2015 р., сторонами надано суду не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.11.2015 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, позивач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги те, що представник відповідача проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання представника відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 17.11.2015 р. представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 02 вересня 2012 року між Комунальним підприємством Макарівської міської ради «Макарівтепломережа» (позивач у справі, споживач за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екотех» (відповідач у справі, енергопостачальна організація за договором) укладено Договір № 2 про постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - Договір).

За умовами п. 1.1 Договору Енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання за свій рахунок встановити котли потужністю 2000кВт для постачання теплової енергії в гарячій воді та постачати Споживачу теплову енергію для опалення на умовах, вказаних у додатку №1 до цього Договору, згідно температурного графіка 95-700С, а Споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення за тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим Договором.

Розділами 2-10 Договору сторонами узгоджено умови та порядок постачання теплової енергії, прав та обов'язки споживача та енергопостачальної організації, облік теплової енергії, вартість та порядок розрахунків, відповідальність сторін тощо.

Пунктом 11.1 Договору встановлено, що він набуває чинності з дня його підписання та діє до моменту виконання Сторонами своїх зобов'язань згідно з Договором терміном з 15.10.2012 р. по 15.04.2013 р.

Предметом спору у даній справі № 24037/15 є вимога про визнання недійсним укладеного між Комунальним підприємством Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» Договору № 2 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 02.09.2012 р. з підстав не додержання сторонами при укладенні правочину процедури, встановленої спеціальними Законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про теплопостачання», які регулюють питання щодо надання житлово-комунальних послуг, а також перевищення директором своїх повноважень та відсутність встановлених тарифів, що є підставою для визнання спірного Договору недійсним.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору № 2 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 02.09.12 р. зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зокрема, частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (діючій на час укладення спірного правочину), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

За приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (п. 8 ст. 181 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Окрім того, суд зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем регулюються законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 р., "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007р..

Предметом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове - виробниче об'єднання «Екотех» згідно п. 2.2.1 Статуту, копія якого наявна в матеріалах справи, є, зокрема, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, бюджетним установам, організаціям та споживача незалежно від форм власності.

Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою і другою статті 275 та частиною шостою статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про електроенергетику" та Закону України "Про теплопостачання" енергією є електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для її купівлі-продажу.

Теплогенеруюча організація визначена приписами вказаної статті закону як суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Частиною 4 статті 19 та статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, своєчасне укладення якого з теплопостачальною організацією є основним обов'язком споживача теплової енергії.

Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначені Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі - Правила), відповідно до п. 3 яких споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

При цьому пунктом 4 Правил визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва.

Згідно приписів ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

При цьому Додатками №1, №2, № 3 до Договору сторони погодили протокол договірної ціни, умови постачання теплової енергії, межу балансової та експлуатаційної відповідальності сторін за Договором.

Зокрема, сторонами був підписаний Протокол договірної ціни, що є Додатком №1 до Договору № 2 від 02.09.2012 р., згідно якого відкрита договірна ціна по домовленості становить 692,26 грн., в т.ч. ПДВ 115,37 грн..

Отже, матеріалами справи підтверджується, що сторонами було узгоджено істотні умови оскаржуваного Договору, зокрема, його предмет та ціну, а також погоджено строк дії останнього.

Окрім того суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В поданій позовній заяві як на одну з підстав для визнання Договору недійсним позивач посилається на те, що відповідно до п.п. 6.4.4 Статуту Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» директор підприємства укладає угоди і договори, інші правочини, видає довіреності, відкриває в установах банків (казначейства) рахунки; укладення договорів на суму більш як 100 тис. грн. здійснюється за погодженням з Органом управління, тобто з Макарівською районною державною адміністрацією. Проте, як стверджує позивач, відповідного погодження на укладання Договору №2 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 02.09.2012 р. Макарівська районна державна адміністрація Директору Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» не надавала.

Відповідно до частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як свідчать матеріали справи, оскаржуваний Договір підписаний з боку споживача - Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» директором ОСОБА_2 який діяв на підставі Статуту, та з боку енергопостачальної організації директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Екотех» ОСОБА_3, який діяв на підставі Статуту, та скріплений печатками сторін.

При цьому згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців стосовно КП Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» ОСОБА_2 зазначений як керівник та підписант з 15.06.2010 (відповідно до статуту), тобто є особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" визначені відомості щодо юридичної особи, які містяться в Єдиному державному реєстрі, серед яких, зокрема, відомості про органи управління юридичної особи, а також прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Згідно ч. 2 ст. 19 зазначеного Закону якщо зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов'язані зі зміною керівника або осіб, що обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, крім документів, передбачених частиною першою цієї статті, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), додатково подає примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміну зазначених осіб та/або примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) розпорядчого документа про їх призначення.

При цьому, як встановлено судом, зокрема, за змістом інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо КП Макарівської районної ради «Макарівтепломережа», останній не містить будь - яких обмежень щодо повноважень директора товариства ОСОБА_2, зокрема, і щодо укладення договорів від імені КП МРР «Макарівтепломережа» в межах наданих йому Статутом повноважень.

Відповідно до п. 6.3 Статуту (в редакції, яка діяла на час укладення спірного Договору) управління діяльністю підприємства здійснюється директором. Директор підприємства призначається на посаду та звільняється з посади засновником на контрактній основі. Контракт з директором підприємства укладається органом управління.

Органом управління відповідно до п. 1.1 Статуту є Макарівська районна державна адміністрація.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до п.п. 6.4.1 Статуту Директор підприємства діє без доручення від імені Підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з юридичними та фізичними особами.

Згідно п.п. 6.4.4 Статуту КП Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» директор підприємства укладає угоди і договори, інші правочини, видає довіреності, відкриває в установах банків (казначейства) рахунки. Укладення договорів на суму більш як 100 тис. грн. здійснюється за погодженням з Органом управління.

Відповідно до частини першої статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Перевищення повноважень - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку він представляє.

При цьому наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України).

Отже, настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11).

При цьому судом врахована правова позиція, викладена в Постановах Вищого господарського суду України № 909/1353/14 від 04.08.2015 та № 908/3649/14 від 21.04.2015.

Окрім цього, як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та представником відповідача в судовому засіданні, після підписання спірного Договору позивачем було вчинено ряд дій, які свідчать про наступне його схвалення з боку КП МРР «Макарівтепломережа».

Зокрема, відповідачем на виконання умов Договору за період з жовтня 2012 року по квітень 2013 року здійснено поставку позивачу теплової енергії на загальну суму 2 150 122,10 грн., що підтверджується підписаними згідно п. 7.5 Договору, яким передбачено строком до 10 числа місяця, наступного за звітним, підписання сторонами Актів приймання-передачі наданих послуг, та скріпленими печатками товариств актами здачі-приймання робіт (надання послуг), а саме: №39 від 31.10.2012 року на суму 84 505,15 грн.; №49 від 30.10.2012 року на суму 251 210,21 грн.; №62 від 25.12.2012 року на суму 379 162,10 грн.; №8 від 28.01.2013 року на суму 424 291,06 грн.; №20 від 25.02.2013 року на суму 434 744,30 грн.; №23 від 25.03.2013 року на суму 355 098,00 грн.; №29 від 16.04.2013 року на суму 16.04.2013 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами ч.1 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, за висновками суду складені за Договором акти, копії яких містяться в матеріалах справи, відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарських операцій та факт встановлення договірних відносин.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи, що позивачем були порушені визначені умовами п.п. 7.4.2 Договору зобов'язання щодо сплати енергопостачальній організації за фактично спожиту теплову енергію для опалення споживачів до 5-го числа місяця, наступного за звітним, внаслідок чого у позивача утворилась заборгованість перед відповідачем за поставлену за Договором теплову енергію, Товариство з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» звернулось до суду з відповідним позовом про стягнення з КП МРР «Макарівтепломережа» 527 134,09 грн. за поставлену з жовтня 2012 р. по квітень 2013 р. та спожиту позивачем теплову енергію, за результатом розгляду якого рішенням Господарського суду Київської області від 30.06.2015 року у справі № 911/1874/15, яке сторонами оскаржене не було та набрало законної сили, позовні вимоги були задоволені.

Вказаним судовим рішенням на підставі наданих позивачем виписок банку встановлено факт здійснення позивачем часткової оплати спожитої теплової енергії в сумі 1813911,70 грн., при цьому як зазначено судом, згідно банківських виписок у відповідних платіжних документах у графі «призначення платежу» позивачем вказувались відповідні рахунки, що свідчить про факт їх отримання позивачем та розцінюється судом в якості додаткового доказу на підтвердження схвалення оспорюваного правочину з боку позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій). Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

Таким чином, факти, встановлені рішенням господарського суду у справі № 911/1874/15 яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню та можуть бути спростовані не інакше, як шляхом скасування відповідного судового рішення.

Отже, суд приходить до висновку, що у випадку перевищення повноважень з боку представника позивача наступне схвалення правочину створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину, тобто на дані правовідносини поширюється дія ч. 1 ст. 241 ЦК України.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на відсутність узгодження тарифів на постачання теплової енергії та відсутність схвалення з боку Макарівської районної державної адміністрації спірного правочину як такі, що спростовуються наявними матеріалами справи та наданими сторонами доказами, зокрема, копією розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 1003 від 28.09.12 р. «Про початок опалювального сезону в населених пунктах Макарівського району у 2012/2013 році», а також складеного відповідачем акту готовності теплового господарства до роботи в оплювальний період 2012/2013 року, підписаного комісією у складі представників позивача, відповідача та Макарівської районної державної адміністрації.

Окрім цього, відповідно до Постанови № 250 від 15.03.2012 р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, яка набрала чинності з 1 квітня 2012 року, було установлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» тарифи на виробництво теплової енергії, зокрема, для котельні, розташованої за адресою: Київська обл., смт Макарів, вул. Проектна, 2 Б у розмірі - 576,89 грн. за 1 Гкал (без ПДВ). При цьому розмір встановленої сторонами в протоколі договірної ціни до Договору в розмірі 692,26 грн., в т.ч. 115,37 грн. ПДВ, відповідає визначеному постановою № 250 від 15.03.12 р. розміру останньої.

Також судом відхиляються як необґрунтовані посилання позивача як на підставу недійсності договору на недотримання сторонами при укладені спірного Договору процедур, встановлених спеціальними Законами України «Про житлово - комунальні послуги» та «Про теплопостачання», зокрема, непроведення відповідного конкурсу.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладання договорів на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) згідно з установленим переліком для об'єктів державної або комунальної власності здійснюється за результатами конкурсу.

Згідно ч. 2 ст. 27 вищезазначеної норми права перелік житлово-комунальних послуг, право на здійснення яких виборюється на конкурсних засадах, визначає орган місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Разом з тим, оскаржуваний Договір № 2 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 02.09.2012 р. за своєю правовою природою не є договором про надання житлово - комунальних послуг, оскільки за договором здійснюється постачання позивачу теплової енергії (теплоносія), яка використовується останнім для виробництва комунальних послуг та надання їх іншим споживачам, тобто таке підприємство не є виробником житлово -комунальної послуги, а здійснює лише постачання теплоносія (теплопостачальна організація), отже необхідність проведення конкурсу при укладенні договору постачання теплової енергії законодавством, чинним на час укладання спірного правочину, передбачена не була.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оскільки вищезазначені дії свідчать про наступне схвалення Комунальним підприємством Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» спірного Договору, що в силу приписів ст. 241 ЦК України унеможливлює визнання його недійсним, а також враховуючи відсутність порушень законодавства при укладенні спірного Договору, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 42, 43, 33, 35, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 10 грудня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон