ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.12.15 Справа № 904/9120/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД", м. Дніпропетровськ

до відповідача-1: Дочірнє підприємство "Львівський Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компнія "Автомобільні дороги України", м. Львів

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортного підприємства "Будкомплект", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних збитків

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 1 від 02.03.15

від відповідача-1: ОСОБА_2 - представник за дов. № б/н від 02.11.15

від відповідача-2: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Дочірнього підприємства "Львівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 62295, 60 грн. основної заборгованості, 49288, 27 грн. інфляційних втрат, 5965, 01 грн. трьох відсотків річних та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортного підприємства "Будкомплект" про стягнення 2000 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем-1 своїх зобов'язань за договором поставки № 1Щ від 01.03.2012, в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар та неналежним виконанням відповідачм-2 своїх зобов'язань за договором поруки від 01.03.2012.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 10.11.2015.

09.11.2015 відповідач-1 надіслав клопотання про зміну підсудності, в якому просить суд передати справу за належною підсудністю до Господарського суду Львівської області, та зазначає, що правовим наслідком здійснення поруки є перехід боргу у частині чи повністю від покупця (боржника) до нового боржника. У той час основний договір № 1Щ від 01.03.2012 встановлює обмеження щодо дій сторін у цій частині, зокрема, в п. 11.5 вказаного договору сторони погодили, що відступлення права вимоги та/або переведення боргу за цим договором однією зі сторін на інших (третіх) осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього зі іншою стороною. Відповідач-1 зазначає, що згоди на укладення договору поруки не надавав, а тому вважає договір поруки удаваним та укладеним лише з метою зміни підсудності спору.

09.11.2015 відповідач-2 надіслав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог не заперечує, та просить розглядати справу без участі його представника.

У зв'язку із перебуванням судді Ярошенко В.І на лікарняному з 10.11.2015 слухання справи № 904/9120/15 призначене на 10.11.2015 о 14:15 год. не відбулося, про що було повідомлено сторін листом Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2015.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.11.2015 розгляд справи призначено на 24.11.2015 об 11:15 год.

Судове засідання призначене на 24.11.2015 об 11:15 год. не відбулося, у зв'язку з екстреною евакуацією працівників та відвідувачів суду (надходження інформації про замінування приміщення суду), а тому роботу суду було тимчасово зупинено до закінчення проведення перевірки о 12:15 год. 24.11.2015, про що було складено акт Господарського суду Дніпропетровської області наявний в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 24.11.2015 розгляд справи було відкладено на 07.12.2015.

07.12.2015 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача-1 основний борг у розмірі 60295, 60 грн. та з відповідача-2 основний борг у сумі 1000 грн., в іншій частині позовні вимоги залишити без змін.

Відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог не порушує чиї-небудь права та інтереси, вона прийнята судом до розгляду.

07.12.2015 відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову відмовити у повному обсязі у зв'язку з тим, що обов'язок оплати поставленого товару не виник, оскільки позивачем не надано відповідачеві-1 документи визначені у пунктах 4.1, 4.2 договору, та які є підставою для проведення розрахунків за поставлений товар.

Також, у відзиві відповідач-1 зазначає, що поставка товару згідно більшої кількості представленої позивачем видаткових накладних, здійснювалась поза межами договору, оскільки останні не містять посилання на договір № 1Щ від 01.03.2012, а тому строк прострочки оплати за вищезазначеними накладними настав на наступний день після поставки товару. Оскільки остання поставка, відбулась 17.04.2012, строк оплати даного товару настав 18.04.2012 та строк позовної давності по якій сплив 18.04.2015, тоді як позивач звернувся до суду у жовтні 2015 року, тобто, як вважає відповідач, поза межами трирічного строку позовної давності.

07.12.2015 відповідач-1 подав до суду заяву про застосування спливу строку позовної давності.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився. Про дату, місце та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується телефонограмою від 26.11.2015 (арк. с. 127), яка відповідно до п. 3.9.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", з відміткою про її прийняття посадовою (службовою) особою сторони, є належним підтвердженням повідомленням учасників судового процесу про час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні 07.12.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (далі - позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством "Львівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - відповідач-1, покупець) було укладено договір № 1Щ (далі - договір)

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити наступний товар - 14.12.1 Пісок та гравій (щебінь) згідно специфікації (далі - товар).

Згідно з п. 1.2 договору кількість товару, що підлягає поставці згідно умов цього договору, визначається в специфікації (додаток № 1, арк. с. 23).

Пунктом 3.1 договору визначено, що загальна вартість товару за цим договором складається із вартості кожної партії товару, поставленої в межах строку дії цього договору.

Після передачі товару та надання документів, зазначених в п. 4.1, п. 4.2 договору між сторонами оформлюється відповідний акт приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюються печатками сторін. Поставка є здійсненою виключно після передання товару та надання документів, зазначених в п. 4.1. п. 4.2 договору (п. 5.4 договору).

Відповідно до п. 5.5 договору датою передачі товару від постачальника покупцю, вважається дата підписання акту приймання-передачі товару.

На виконання умов договору, позивач за період з 08.03.2012 по 23.07.2012 поставив, а відповідач-1 прийняв товар на загальну суму 2352295, 60 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних підписаними обома сторонами та скріпленими печатками підприємств (арк. с. 25-68).

Відповідач-1 здійснив часткову оплату вартості поставленого товару на суму 2290000 грн., що підтверджується копіями банківських виписок по особовому рахунку (арк. с. 70-80).

Таким чином, на момент звернення позивача із позовом до суду, несплаченою залишалась вартість поставленого товару на суму 62295, 60 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

01.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (далі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" (далі - поручитель, відповідач-2) було укладено договір поруки.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки у відповідності до цього договору поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором на суму не більше 2000 грн. за виконання зобов'язань боржником - Дочірнім підприємством "Львівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - боржник). відносно оплати вартості товару, що поставлений кредитором боржнику у рамках виконання договору № 1Щ від 01.03.2012.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов'язаний виконувати за боржника зобов'язання останнього щодо сплати вартості товару, переданого кредитором боржнику у відповідності до основного договору.

Кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов'язань боржника в частині оплати сум основного боргу, що виник на підставі основного договору на суму, що не перевищує 2000 грн. (п. 2.2 договору поруки).

Згідно з п. 3.1 договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань в частині оплати вартості товару за основним договором.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання а діє до 31.12.2015 (п. 4.1 договору поруки).

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Після звернення позивача із позовом до суду 15.10.2015, відповідачем-2 було здійснено часткову оплату вартості поставленого товару, згідно умов договору поруки, у розмірі 1000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 06.11.2015 № 192 (арк. с. 118).

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем-1 не заперечено факт отримання товару за представленими накладними та відповідачами 1, 2 не надано доказів повної оплати вартості поставленого товару або його повернення, а відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 суми основного боргу у розмірі 60295, 60 грн. та з відповідача-2 у сумі 1000 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача-1 про зміну підсудності, яке надійшло до суду 09.11.2015, та не приймає до уваги заперечення, викладені відповідачем-1 у відзиві на позов, з нижченаведених підстав.

У вищезазначеному клопотанні відповідач-1 зазначає, що позивач та відповідач-2 не мали право укладати договір поруки від 01.03.2012 без його згоди, оскільки п. 11.5 договору № 1Щ від 01.03.2012, сторони встановили заборону на укладання договір поруки за цим договором без згоди сторін.

Дане твердження відповідача-1 спростовується матеріалами справи, зокрема змістом пункту 11.5, відповідно до якого сторони встановили, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до інших (третіх) осіб допускається виключно за умови письмового погодження з іншою стороною.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (521 ЦК України).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що заміна боржника у зобов'язанні (переведення боргу) передбачає заміну первісного боржника на іншу особу, тоді як за договором поруки поручитель не замінює боржника, а лише відповідає за виконання ним обов'язку перед кредитором.

Заборони укладання однієї із сторін договору поруки до договору № 1Щ від 01.03.2012 без погоджені другої сторони, останній не містить. Чинне законодавство також не передбачає обов'язкового отримання згоди іншої сторони для укладання договору поруки.

Таким чином, суд вважає, що договір поруки від 01.03.2012 є таким, що укладений між позивачем та відповідачем-2 у відповідності до чинного законодавства України та умов договору № 1Щ від 01.03.2012.

Також, відповідач-1 у клопотанні про зміну підсудності, зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір поруки від 01.03.2012 припинився, оскільки вже минуло 6 місяців з моменту виникнення зобов'язання по оплаті. Господарський суд не погоджується з даним твердження відповідача-1 з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пункті 4.1 договору поруки встановлено, що договір поруки вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015.

Отже, сторони у договорі поруки встановили строк його дії, та на момент звернення позивача із позовом до суду 15.10.2015 та винесення рішення у даній справі, договір поруки від 01.02.2012 є чинним.

Статтею 15 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача. Справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Відповідачами у даній справі позивач визначив відповідача-1: ДП "Львівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (місцезнаходження м. Львів), відповідача-2: ВТП "Будкомплект" (місцезнаходження м. Дніпропетровськ) та на свій вибір, відповідно до ст. 15 ГПК України, звернувся із позовом до Господарського суду Дніпропетровської області.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся із даним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області з дотримання умов територіальної підсудності справ, а тому підстави для задоволення клопотання відповідача-1 про зміну підсудності відсутні.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву зазначає, що обов'язок оплати поставленого товару не виник, оскільки позивачем не надано відповідачеві-1 документи визначені у пунктах 4.1, 4.2 договору, та які є підставою для проведення розрахунків за поставлений товар. Господарський суд не приймає до уваги дане твердження відповідача-1, оскільки в матеріалах справи містяться підписані та скріплені печатками сторін видаткові накладні на поставку товару на загальну суму 2352295, 60 грн. та докази оплати більшої частини товару, поставленого згідно вищезазначених накладних. Докази звернення відповідача-1 до позивача щодо ненадання останнім документів, передбачених п. 4.1, 4.2 договору, в матеріалах справи відсутні.

Твердження відповідача-1 про не надання позивачем документів, передбачених п. 4.1, 4.2 договору, не доведено належними доказами і не може бути прийняті судом до уваги.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом: оплати покупцем після пред'явлення постачальником, отримання від постачальника рахунку на оплату товару та підписання сторонами акту приймання-передачі товару і передачі документів, зазначених пунктом 4.2 договору, проте в будь-якому випадку після отримання замовником повного розрахунку від замовника робіт де даний вид товару був використаний.

Згідно з п. 4.2 договору до рахунка додаються: документи, що підтверджують належну якість товару (сертифікат або паспорт якості), видаткові накладні, податкові накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду товару чинним законодавством. В разі ненадання зазначених цим пунктом договору документів постачальник зобов'язується відшкодувати спричинені покупцю збитки (витрати).

В силу ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Доказів невиконання позивачем обов'язку щодо передачі разом з товаром документів, передбачених п. 4.1, 4.2 договору, матеріали справи не містять, рівно як не містять і доказів витребування відповідачем-1 вказаних документів у позивача. Відсутні у матеріалах справи докази й того, що відповідач-1 повернув товар позивачу. Факт прийняття товару без будь-яких зауважень та претензій посвідчується підписом довіреної особи відповідача-1 на видаткових накладних.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що посилання відповідача-1 на відсутність передбачених договором документів належними та допустимими доказами доказами не доведено.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач-1 зазначає, що поставка товару згідно більшої кількості представленої позивачем видаткових накладних (перелік яких наведено у відзиві на позов, арк. с. 144-148), здійснювалась поза межами договору, оскільки останні не містять посилання на договір № 1Щ від 01.03.2012, а тому строк прострочки оплати за вищезазначеними накладними настав на наступний день після поставки товару, відповідно до ст. 692 ЦК України. Оскільки, остання поставка, як зазначає відповідач, була здійснена поза межами договору, відбулась 17.04.2012, строк оплати даного товару настав 18.04.2012. Отже, строк позовної давності по цій накладній сплив 18.04.2015, тоді як позивач звернувся до суду у жовтні 2015 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

07.12.2015 відповідач-1 звернувся до суду із заявою про застосування до позовних вимог позивача строк позовної давності, обґрунтовуючи дану заяву вищевикладеним.

Суд критично ставиться до твердження відповідача-1 щодо того, що поставка товару згідно наведеного ним переліку видаткових накладних відбулась поза межами договору, оскільки товар, поставлений згідно даних видаткових накладних був сплачений ним у повному обсязі, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок. Товар на суму 61295, 60 грн., що залишився несплаченим, був поставлений відповідачеві-1 згідно видаткових накладних № 76 від 23.07.2012 на суму та № 77 від 23.07.2012, які містять посилання на договір № 1Щ від 01.03.2012.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 260 ЦК України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ст. 254 ЦК України).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 262 ЦК України встановлено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Пленум № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згідно з п. 3.3 Пленуму № 10 умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Відповідно до п. 4.4.1 Пленуму № 10 у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як було встановлено судом вище, позивач передав, а відповідач-1 прийняв товар відповідно до видаткових накладних №№ 76, 77 від 23.07.2012 на загальну суму 91501, 69 грн. Вищезазначені документи містять посилання на договір № 1Щ від 01.03.2012 (арк. с. 67-68).

09.04.2013 відповідач-1 здійснив оплату товару за договором № 1Щ від 01.02.2012 у розмірі 300000 грн. (арк. с. 80). Дані дії слід розцінювати як такі, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу за даним договором. Отже, перебіг позовної давності є таким, що перервався 09.04.2013.

Враховуючи викладене, заява відповідача-1 про застосування то позовних вимог позивача строку позовної давності є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 основної заборгованості у розмірі 60295, 60 грн. та з відповідача-2 заборгованості у сумі 1000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 01.08.2012 по 09.10.2015 у розмірі 5965, 01 грн. та інфляційні втрати за період серпень 2012 - червень 2015 у сумі 49288, 27грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних задовольняє дану вимогу частково у розмірі 5962, 88 грн., оскільки позивачем при здійсненні нарахування трьох відсотків річних не було враховано, що 2012 рік мав 366 днів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, вона також підлягає частковому задоволенню у розмірі 48103, 30 грн., оскільки позивачем за період серпень 2012 - червень 2015 було невірно визначено індекс інфляції, а саме позивачем у розрахунку використано індекс інфляції у розмірі 1, 7912, тоді як правильно - 1, 7722.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідачів 1,2 на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме з відповідача-1 у розмірі 1715, 42 грн. та з відповідача-2 у розмірі 15 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Львівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (79053, м. Львів, вул. Володимира Великого, 54; ідентифікаційний код 31978981) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (49050, м. Дніпропетровськ, вул. Володі Дубініна, 3; ідентифікаційний код 32627569) основний борг у розмірі 60295, 60 грн., три відсотки річних у сумі 5962, 88 грн., інфляційні втрати у розмірі 48103, 30 грн. та 1715, 42 грн. витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" (49017, м. Дніпропетровськ, вул. Матлахова, 14; ідентифікаційний код 13452399) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (49050, м. Дніпропетровськ, вул. Володі Дубініна, 3; ідентифікаційний код 32627569) основний борг у розмірі 1000 грн. та 15 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Накази видати після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 14.12.2015

Суддя ОСОБА_3