РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/23898/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про визнання договору дійсним

Суддя Пригунова А.Б.

Представники: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання дійсним з моменту укладення договору застави б/н від 27.03.2012 р. Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23898/15 призначено до розгляду у судовому засіданні на 28.09.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що договір застави від б/н від 27.03.2012 р. є нікчемним, оскільки сторони не досягнуто згоди щодо його істотних умов та не дотримано визначеної законом форми для даного виду правочинів.

Крім того, відповідач зазначає про звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" з позовом після спливу позовної давності, що тягне наслідки, передбачені ст. 267 Цивільного кодексу України.

28.09.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" подало клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позивач подав пояснення по справі, яких зазначає, що сторонами досягнуто всіх істотних умов договору застави від 27.03.2012 р. та відбулось його фактичне виконання, що полягає у накладені обтяження на майно, що є предметом спірного договору.

Також позивач зазначає, що строк виконання зобов'язань за основним договором настав у березні 2013 року та саме тоді позивач дізнався про порушення свого права, а відтак - позов поданий в межах позовної давності, визначеної законом.

Відповідач подав відзив на пояснення позивача, у яких вказує, що недотримання вимог про нотаріальне посвідчення договору має наслідком нікчемність такого правочину та зазначає, що судові спори щодо неналежного виконання договору купівлі-продажу від 27.02.2012 р (основного договору) не свідчать про виконання спірного договору застави та його чинність.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У дане судове засідання представники сторін не з'явились.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 02.02.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біопаливна аграрна компанія» укладено договір купівлі-продажу № 2012/02/27, за умовами якого позивач зобов'язався поставити та передати у власність відповідача товар - кукурудзу ЗУМ 0235 - 700 пос. од. та соняшник Манету - 200 пос.од.

27.03.2012 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 підписано договір застави транспортного засобу, за яким забезпечено вимоги позивача, що випливають із договору купівлі-пролажу № 2012/02/27 від 27.02.2012 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біопаливна аграрна компанія».

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору в забезпечення виконання зобов'язань Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 передав у заставу належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2, автомобіль марки «Hyundai» модель «ІХ 35», 2011 року випуску, легковий універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 оціночною вартістю 250 000, 00 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору право застави виникає з моменту підписання даного договору сторонами.

11.04.2012 р. Київською міською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєстровано обтяження автомобіля «Hyundai» модель «ІХ 35», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі договору застави б/н від 27.03.2012 р.

08.07.2015 р. та 21.07.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" зверталось до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з вимогою про нотаріальне посвідчення договору застави б/н від 27.03.2012 р., для чого відповідачу необхідно з'явитись 20.07.2015 р. о 10 год. 00 хв. до приватного нотаріуса ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, або в інший зручний час з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору застави б/н від 27.03.2012 р., в той час як нотаріальне посвідчення договору застави є обов'язковим в силу вимог закону.

При цьому позивач зазначає, що сторони забезпечили державну реєстрацію застави автомобіля «Hyundai» модель «ІХ 35», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що, на думку позивача, можна кваліфікувати як часткове виконання спірного договору.

Крім того, позивач вказує, що в межах справи № 902/152/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Заатен-Уніон Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біопаливна аграрна компанія» про стягнення 522 542, 46 грн. за договором купівлі-продажу № 2012/02/27 від 27.02.2012 р. розглядалась дійсність договору, зобов'язання за яким забезпечувались договором застави б/н від 27.03.2012 р., у зв'язку з чим позивач не мав змоги звернутись до суду до вирішення вказаної справи.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Як встановлено ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Спеціальним нормативним актом, який регулює порядок та умови передачі майна в заставу є Закон України «Про заставу».

За приписами ст. 2 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Статтею 13 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) встановлено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Часиною 4 статті 13 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) передбачено, що угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов'язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону.

При цьому, ст. 16 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) встановлено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Відповідного до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч. 1 ст. 574 Цивільного кодексу України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Як встановлено ст. 577 Цивільного кодексу України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 585 Цивільного кодексу України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, суд відзначає, що договір застави автомобіля підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та невиконання такої умови тягне наслідком недійсність (нікчемність) відповідного правочину.

Тобто, договір застави б/н від 27.03.2012 р. підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню в силу прямої вказівки Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) та відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу» виникнення права застави автомобіля «Hyundai» модель «ІХ 35», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 пов'язується із з нотаріальним посвідченням вказаного договору.

Відтак, державна реєстрація предмету застави не є виконанням договору застави б/н від 27.03.2012 р. та доводи позивача щодо виникнення у нього права на заставу автомобіля «Hyundai» модель «ІХ 35», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок державної реєстрації застави спростовуються вищенаведеним та визнаються судом необґрунтованими.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням правочинів, які піддягали нотаріальному посвідченню, дійсними (ст.ст. 219, 220 Цивільного кодексу України), господарські суди повинні з'ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню, з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення, а також чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений. Правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених ч. 2 ст. 219 та ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України).

Водночас, у випадку, що розглядається в межах даної справи норми ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані, оскільки правочин щодо якого недотримано вимоги про його нотаріальне посвідчення є нікчемним в силу норми закону, яка розширеному тлумаченню судом не підлягає.

Решта доводів позивача, що наведені у позовній заяви не впливають на висновки суду та не спростовують встановлені судом обставини.

Інших обґрунтувань своїх вимог ніж, ті що наведені у позовній заяві, позивачем суду не наведено.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та встановлених судом обставин за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що договір застави б/н від 27.03.2012 р. є нікчемним в силу норм Закону України «Про заставу», у зв'язку з недотриманням вимоги про його нотаріальне посвідчення, у зв'язку з чим суд визнає вимоги позивача про визнання його дійсним наслідок часткового виконання договору, що полягає у здійсненні державної реєстрації застави, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

При цьому, з огляду на висновки суду про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, позовна давність у даному випаду не застосовується.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 07.12.2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.