КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р. Справа№ 910/6029/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Данилевський О.М. ( за довіреністю № 14-89 від 18.04.2014р.)

від відповідача: Мицько Р.М. ( за довіреністю № 83/16 від 12.08.2015 р.)

розглянувши апеляційну скаргу дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року

у справі №910/6029/13 (суддя: Стасюк С.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до дочірньої компанії "Газ Укарїни" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 175 884 300,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення суму основного боргу в розмірі 145 391 885,81 грн., 3% річних в розмірі 12 706 375,49 грн., інфляційні втрати у розмірі 17 786 039,17 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/6029/13 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 145 391 885 грн. 81 коп. заборгованості, 16 932 608 грн. 22 коп. інфляційних нарахувань, 12 705 597 грн. 02 коп. трьох відсотків річних, в іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем у справі доведено факт порушення відповідачем строків оплати отриманого товару за договором поставки № 326-09/8 від 30.12.2009 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/6029/13 в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 922 122,14 грн. 3% річних і 1 594 431,97 грн. інфляційних витрат та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив також, що судом першої інстанції невірно проведений розрахунок трьох відсотків річних, оскільки відповідно до п.5.1 договору остаточний розрахунок за поставлений природний газ має бути здійснений не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки, отже нарахування повинні проводитись з 26 числа. При нарахуванні інфляційних втрат не була врахована дефляція за весь період нарахування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні 09.12.2015 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати частково.

Представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2009 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та дочірньою компанією "Нафтогазмережі" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якого є Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір № 326-09/8 поставки природного газу промисловим споживачам (надалі по тексту - Договір).(т.1 а.с.10)

За умовами зазначеного договору постачальник передає покупцеві у 2010 році природний газ в обсязі до 300,0 млн. куб.м, у тому числі по кварталах.(п. 2.1. Договору). Ціна за 1000 куб. м. газу у 2010 році становить 2 020,25 грн., без урахування податку на додану вартість (ПДВ), збору до затвердженого тарифу на природний газу вигляді цільової надбавки, тарифів на його транспортування, розподіл і постачання та витрат постачальника на його реалізацію, крім того, ПДВ - 20% - 404,05 грн., ціна газу разом з ПДВ - 2 424,30 грн. (п. 4.1. договору)

До ціни газу, визначеної у пункті 4.1. цього Договору додається тариф на послуги з транспортування 1000 куб. м. природного газу магістральними та розподільними газопроводами, який становить 122,00 грн., крім того, ПДВ - 20% - 24,40 грн., разом з ПДВ - 146,40 грн. У разі поставки газу споживачам, які безпосередньо підключені до магістральних або промислових трубопроводів нафто-газовидобувних підприємств, тариф на послуги з транспортування 1 000 куб.м. газу цими трубопроводами встановлюється в розмірі 92,30 грн., крім того, ПДВ - 20% - 18,46 грн.. разом з ПДВ - 110,76 грн. (пункт 4.2. договору).

Відповідно до пункту 5.1. договору розрахунки за газ та за послуги з його транспортування покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом їх перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання - передачі газу не пізніше 25 (двадцять п'ятого) числа місяця, наступного за місяцем поставки.

11.01.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору, за умовами якої сторони погодились викласти пункт 2.1. договору в наступній редакції: "постачальник передає покупцеві у 2010 році природний газ в обсязі до 2,0 млрд. куб.м, у тому числі по кварталах (т.1 а.с.16).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивач, протягом січня - квітня 2010 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 187 836 732,60 грн., що підтверджується актами прийому-передачі газу за вказаний період, а саме:№ 01/10-НГУ-ІМП/П від 11.01.2010 року на суму 22 681 507,18 грн.; № 02/10-НГМ-ІМП/П від 28.02.2010 року на суму 52 737 168,35 грн.; № 03/10-НГМ-ІМП/П від 31.03.2010 року на суму 69 448 810,98 грн.; № 04/10-НГМ-ІМП/П від 30.04.2010 року на суму 42 969 246,09 грн.(т.1 а.с.18-21).

Проте відповідач в порушення п.5.1 договору за наданий природний газ в повному обсязі не розрахувався, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення суму основного боргу в розмірі 145 391 885,81 грн., 3% річних в розмірі 12 706 375,49 грн., інфляційні втрати у розмірі 17 786 039,17 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки природного газу виконав належним чином, зауважень щодо поставки продукції від відповідача не надходило, що підтверджується актами прийому-передачі газу та у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за поставлений позивачем природний газ згідно договору, у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 145 391 885,81 грн., яка станом на день розгляду даної справи є непогашеною. Також, оскільки відповідач допустив прострочення виконання зобов'язання стягнув інфляційні нарахування та три відсотки річних.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За своєю правовою природою договір № 326-09/8 від 30.12.2009 року є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання параграфа 1 глави 30 Господарського Кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частинами 1, 6 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у статті 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки природного газу виконав належним чином, зауважень щодо поставки продукції від відповідача не надходило, що підтверджується актами прийому-передачі газу (а.с. 10-21 том 1), які підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін, в свою чергу відповідач не виконав своїх зобов'язань в частині оплати за поставлений позивачем природний газ згідно договору, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 145 391 885,81 грн.

Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 145 391 885,81 грн. за договором № 326-09/8 поставки природного газу промисловим споживачам від 30.12.2009, які документально підтверджений і відповідачем не спростований, правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Відносно стягнення з відповідача 17 786 039,17 грн. інфляційних нарахувань та 12 706 375,49 грн. три проценти річних, в зв'язку з простроченням відповідачем по сплаті коштів за поставлений природний газ за договором поставки № 326-09/8 від 30 грудня 2009 року колегія суддів зазначає наступне.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за поставлений позивачем природний газ не сплатив, є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 5.1 Договору остаточний розрахунок за поставлений природний газ, відповідно до положень спірного правочину, має бути здійснений не пізніше 25 (двадцять п'ятого) числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Відповідно до пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної^сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що нарахування 3% річних має здійснюватись з наступного дня, як зобов'язання мало бути виконано, а саме з 26 числа місяця, а не з 25 числа.

Таким чином, колегія суддів , перевіривши розрахунок 3% річних, не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, та вважає, що позовні вимоги в цій частині слід змінити, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 11 731 398,14 грн. за період з 26.02.2010 року по 31.12.2012 рік .

Період нараху ванняПотрібно Сплатити згідно умов договору (грн.)Фактично сплачено (грн.)Розмір простроченого платежу (грн.)Кількість днів простроченняРозмір річних за кожен день (%)Сума річних за період (грн.)
26.02.201022 681 507,18 22681507,18280,008252076,74
26.3.201052 737 168,35 75418675,5350,008230921,66
31.03.2010 42 373 000,,53190,008251485,16
19.04.2010 71846,,7470,008218926,98
26.04.201069 448 810,98 102422639,72300,,69
26.05.201042 969 246,09 145391885,81950,27,90
31.12.285,8100,00820,00
Всього на 31.12.232,60 42444846,79 145391885,81 1039 - 11731398,14
Стосовно застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних в період з 26.02.2010 року по 26.03.2010 року колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Втім, як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до п.4.4.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 « Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатись перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Отже , позовні вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних за період з 26.02.2010 року по 26.03.2010 року в розмірі 52 076, 74 грн., заявлені з пропуском строку позовної давності та задоволенню не підлягають, оскільки з позовними вимогами позивач звернувся 29 березня 2013 року.

При цьому колегія суддів вважає поважними причини неподання заяви про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до суду першої інстанції, оскільки відповідач не приймав участь в судовому засіданні 16 квітня 2015 року та звертався з заявою про відкладення слухання справи на іншу дату.

В частині позовних вимог, щодо стягнення інфляційних витрат, колегія суддів перевіривши розрахунок суду першої інстанції не погоджується в цій частині з розрахунком суду першої інстанції, з наступних підставі.

Відповідно до п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 року № 14 в розрахунок мають включатись у періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дослідивши матеріали справи та перевіривши розрахунок інфляційних витрат, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не були враховані місяці в яких індекс інфляції становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція, тому сума інфляційних втрат підлягає зменшенню та становить 15338176,25 грн.

Період нархуванняНараховано (грн.)Сплачено (грн.)Борг (грн.)Індекс Інфляції за період (%)Сума з урахуванням індексу інфляції за період (грн.)інфляційні
03.2010р.22 681 507,18 22 681 507,18100,922885640,74204 133,56
04.2010р.52 737 168,,00 33 045 675,5399,732946538,50-99 137,03
05.2010р.69 448 810,9871 846,79102 422 639,7299,,88-614 535,84
06.2010р.42 969 246,09 145 391 885,8199,,27-581 567,54
07.2010р. 145 391 885,8199,,04-290 783,77
08.2010р. 145 391 885,81101,,441 744 702,63
09.2010р. 145 391 885,81102,,504 216 365,69
10.2010р. 145 391 885,81100,,24726 959,43
11.2010р. 145 391 885,81100,,47436 175,66
12.2010р. 145 391 885,81100,,901 163 135,09
01.2011р. 145 391 885,5804,671 453 918,86
02.2011р. 145 391 885,81100,,781 308 526,97
03.2011р. 145 391 885,81101,,212 035 486,40
04.2011р. 145 391 885,81101,,331 890 094,52
05.2011р. 145 391 885,81100,,901 163 135,09
06.2011р. 145 391 885,81100,,35581 567,54
Всього на 06.2011р. 187836732,60 42444846,79 145 391 885,91 - - 15338176,25

Крім того, через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача було подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Дослідивши матеріали справи та клопотання апелянта, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки відсутні підстави для призначення судової експертизи.

Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував та виніс частково помилкове рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015р. слід змінити в частині стягнення3% річних та інфляційних витрат.

Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/6029/13 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/6029/13 змінити в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) 3% річних в розмірі 11 731 398,14 грн., інфляційні втрати в розмірі 15338176,25 грн. та судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 67 787,70 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 393,11 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/6029/13 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко