РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/26205/15

За позовом Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «МГ Трейдінг Груп»

про визнання недійсним договору

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Шокур А.Ю.

від відповідача: Макеєнко М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МГ Трейдінг Груп» про визнання недійсним договору постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р., укладеного між Дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ТОВ «МГ Трейдінг Груп».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25563/15 , призначено її до розгляду на 18.11.2015 р., зобов'язано учасників судового процесу надати суду певні документи.

Представники сторін у судовому засіданні 18.11.2015 р. надали суду на виконання вимог ухвали суду від 09.10.2015 р. документи, які залучено до матеріалів справи.

Суд, керуючись ст. 77 ГПК України, оголосив перерву в судовому засіданні 18.11.2015 р. до 02.12.2015 р. об 11:50 год. для дослідження доказів у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 02.12.2015 р. надав суду письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи; надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.12.2015 р. надав суду письмові доповнення до відзиву на позовну заяву, які залучено до матеріалів справи; проти позову заперечив у повному обсязі.

У судовому засіданні 02.12.2015 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.01.2015 р. між Дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МГ Трейдінг Груп» (надалі - постачальник) був укладений договір на постачання нафтопродуктів № 16/01 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник обов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти й оплатити нафтопродукти (дизельне паливо, бензин А-80, А-92, А-95, мазут марки М-100, М-40) та подібні нафтопродукти (бітум нафтовий дорожній марки БНД 60/90, 70/100), які обумовлюються додатковими угодами до даного договору (надалі - товар), відповідно до умов договору і додаткових угод до нього (в разі їх підписання), які є невід'ємною частиною цього договору.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором поставки.

У відповідності до частин 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що від імені позивача при підписанні договору на постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р. діяв директор ДП «Чернігівський облавтодор» ОСОБА_4.

З 01.09.2015 р., в керівництві ДП «Чернігівський облавтодор» відбулись зміни, на посаду директора позивача було призначено ОСОБА_5.

Позивача пояснив суду, що в ході аналізу новим керівником стану справ у суб'єкта господарювання - ДП «Чернігівський облавтодор», який здійснює свою діяльність на основі господарських договорів, виявилось, що договір на постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р., підписаний між сторонами у справі, не відповідає вимогам законодавства та Статуту ДП «Чернігівоблавтодор», у зв'язку з чим, на його думку, є незаконним, та підлягає визнанню недійсним, посилаючись на наступне.

Підприємство позивача засноване з метою забезпечення економічних інтересів держави, задоволення потреб держави, населення та оборони країни в удосконаленні і розвитку автомобільних доріг загального користування, розширення можливостей виробничого та соціального розвитку підприємств дорожнього господарства, підвищення ефективності використання матеріальних, фінансових та інших ресурсів на основі спільної діяльності, розподілу праці і кооперації.

Відповідно до п. 1 Статуту ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», підприємство створене на власності Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Засновником Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» є Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (п. 3.3. Статуту).

Майно підприємства складається з сукупності речей, майнових прав, інших цінностей, вартість яких відображається на самостійному балансі підприємства, яке передається засновником підприємству в господарське відання, та іншого майна, набутого підприємством на засадах, не заборонених чинним законодавством і цим Статутом. Власником майна, переданого до господарського відання підприємства засновником, залишається засновник, проте підприємство має вчиняти передбачені законодавством заходи задля захисту такого майна (п. 4.2. Статуту).

ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» утворене відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 р. № 221 «Про утворення відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Покупець за договором постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р. є дочірнім підприємством Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», створеного згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 221 від 28.02.2002 р. та на виконання Указу Президента України № 1056 від 08.11.2001 р.

Статтею 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Отже, органи юридичної особи (в тому числі - виконавчий орган, керівник) зобов'язані діяти з суворим дотриманням вимог установчих документів.

Як зазначалось вище, ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» створено та діє на базі майна, що є власністю його засновника. Вказане майно передано ДП «Чернігівський облавтодор» засновником на праві господарського відання.

Пунктом 4.3. Статуту ДП «Чернігівський облавтодор» передбачено, що майно дочірнього підприємства формується за рахунок джерел, не заборонених чинним законодавством, при цьому п. 4.4. Статуту встановлено, що підприємство володіє, користується і розпоряджається цим майном відповідно до порядку, встановленого засновником.

Відповідно до п. 6.2. Статуту, директор вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, які віднесені до компетенції засновника або обмежені цим Статутом.

Відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями та громадянами в усіх сферах діяльності здійснюються на засадах договорів, відповідно до встановленого засновником порядку (п. 7.1. Статуту)

Таким чином, на думку позивача, директор вирішує питання діяльності підприємства, в тому числі що стосуються розпорядження майном, а отже і грошима, виключно на засадах договорів, укладених в порядку та з обмеженнями встановленими засновником. (відповідно до п. 4.4., 6.2., 7.1. Статуту ДП «Чернігівський облавтодор»).

Також позивача пояснив, що договір постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р. передбачає розпорядження грошима ДП «Чернігівський облавтодор», що може призвести до збитків, адже відповідальність дочірнього підприємства за умовами договору в розмірі 30 % штрафу та 30 % річних замість 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України, є неприпустимими.

Порядок укладення договорів поставки Дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» встановлено наказом ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (надалі - засновник) № 127 від 11.07.2012 р. «Про затвердження Положення про порядок ведення договірної роботи дочірніми підприємствами ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (надалі - Положення).

Так, розділом 3 (п. 3.1., 3.2.) Положення встановлено особливості укладання деяких видів договорів, а саме, дочірні підприємства зобов'язані погоджувати з компанією проекти договорів на закупівлю матеріально-технічних ресурсів на суму більш ніж 300 000,00 грн. Умовами вказаних пунктів Положення визначено, що перш, ніж надати або не надати погодження на укладення договору засновник оглядає направлений дочірнім підприємством проект договору з всіма додатками та документами про особу - контрагента, зазначених в п. 2.5. Положення.

Крім цього, п. 2.8. Положення визначено, що додаткові угоди (додаткові договори, додатки) до договорів дочірніх підприємств погоджуються та укладаються в такому ж порядку, що й основний договір.

За таких обставин, за твердженнями позивача, оскільки вартість товару, що поставлялась за такою угодою складає 7 537 936,73 грн., то спірний договір міг бути укладений позивачем виключно після отримання погодження від засновника, згідно з наказом № 127 від 11.07.2012 р. «Про затвердження Положення про порядок ведення договірної роботи дочірніми підприємствами ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».

Враховуючи наведене, позивач вважає, що спірний договір в порушення ст. 92, 203, 215 ЦК України, пунктів 4.4., 6.2., 7.1. Статуту ДП «Чернігівський облавтодор» та п. 3.1., 3.2., 2.8. наказу ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 127 від 11.07.2012 р. не погоджувався.

Також позивач посилається на вищезазначені обставини у відповіді, наданій засновником на лист ДП «Чернігівський облавтодор», щодо інформування останнього, про наявність погодження ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на укладання договору постачання нафтопродуктів між дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МГ Трейдінг Груп».

Крім того, позивач просить суд звернути увагу на те, що ТОВ «МГ Треидінг Груп» за вказаними вище ознаками не могло не знати про зазначені обмеження щодо укладення спірного договору.

Так, з преамбули договору № 16/01 від 16.01.2015 р. вбачається, що директор ДП «Чернігівський облавтодор» діяв на підставі Статуту, а отже для обох сторін було очевидним, що він мав повноваження, які встановлюються та/або обмежуються Статутом.

ТОВ «МГ Трейдінг Груп» мало неодноразову можливість до підписання спірного договору ознайомитися як зі Статутом ДП «Чернігівський облавтодор», так і з наказом № 127 від 11.07.2012 р. «Про затвердження Положення про порядок ведення договірної роботи дочірніми підприємствами ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».

Таким чином, посилаючись на те, що при укладенні спірного договору керівник позивача діяв з перевищенням своїх повноважень, підписаний між сторонами договір постачання нафтопродуктів№ 16/01 від 16.01.2015 р., відповідно до приписів ст. 203, 215 ЦК України, на думку позивача, є недійсним.

За таких обставин, Дочірнє підприємство «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МГ Трейдінг Груп» про визнання недійсним договору постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р., укладеного між Дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ТОВ «МГ Трейдінг Груп».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних ідстав.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини

Згідно з ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Цивільним кодексом України також передбачено відносини щодо визнання недійсності правочинів.

Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що Господарським судом Чернігівської області розглядається справа № 927/1301/15 за позовом ТОВ «МГ Трейдінг Груп» до ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості у розмірі 3 242 466,11 грн. у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати отриманого товару за договором на постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р.

На умовах спірного договору ТОВ «МГ Трейдінг Груп» було поставлено, а ДП «Чернігівський облавтодор» прийнято товар загальною вартістю 7 537 936,73 грн., що підтверджується відповідними видатковими та податковими накладними. Однак, оплата покупцем була здійснена частково на суму 6 478 976,05 грн. що підтверджується банківськими виписками та актами звірки взаєморозрахунків від 09.07.2015 р., від 29.07.2015 р., від 28.08.2015 р., підписаними уповноваженими представниками та скріпленими печатками сторонами (належним чином засвідчені копії відповідних видаткових накладних, податкових накладних, актів звірки взаєморозрахунків додано до матеріалів справи).

Крім того, суд встановив, що відповідачем отримано лист від Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) від 19.10.2015 р. № 4529/2/11-10-1208/10, яким підтверджується визнання спірного договору і наявної заборгованості по ньому та гарантування погашення заборгованості по мірі надходження коштів (належним чином засвідчена копія листа додано до матеріалів справи).

Також з пояснень відповідача вбачається, що ДП «Чернігавоблавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» звернулось з позовом до суду у даній справі з метою затягування розгляду справи 927/1301/15 за позовом ТОВ «МГ Трейдінг Груп» до ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості у розмірі 3 242 466,11 грн. Господарським судом Чернігавської області.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд звернути увагу на те, що всі отримані позивачем товари були використані ним в своїй господарській діяльності та виконані роботи були прийняті ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», який розподіляв і надавав бюджетні кошти позивачу на оплату даних виконаних робіт згідно з актами виконаних робіт та на оплату заробітної плати працівникам позивача, які виконували дані роботи, у зв'язку з чим беззаперечним підтвердженням факту погодження договору ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» між відповідачем та ТОВ «МГ Трейдінг Груп» є саме розподіл бюджетних коштів на ДП «Чернігівський облавтодор».

Господарський суд вважає за необхідне заначити, що припущення про те, що сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника юридичної особи або керівника її відособленого підрозділу повноважень на укладення угоди, грунтується на її обов'язку перевіряти такі повноваження.

Отже, укладаючи договір з представником юридичної особи, контрагент повинен перевіряти наявність у його повноваженнях обмежень. Повноваження виконавчого органу можуть визначатися установчими документами та актами уповноваженого органу юридичної особи (накази про призначення на посаду, контракти з керівником, ін.). Однак контрагент не завжди має можливість ознайомитися з внутрішніми документами організації, які не підлягають обов'язковому опублікуванню, натомість установчі документи є відкритою інформацією, внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Отже, якщо обмеження встановлені установчими документами, зареєстрованими у встановленому законом порядку, контрагент вважається таким, що зобов'язаний їх перевіряти при укладенні договору. А це вважається офіційно оприлюдненою інформацією, тому колізія закону і практики відсутня.

Відповідач у відзиві на позов пояснив суду, що перевірив установчі документи та наявність повноважень виконавчого органу на підписання договору. Так, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 16.01.2015 р., на момент укладання спірного договору, керівник ДП «Чернігівський облавтодор» - ОСОБА_4 був уповноваженим представляти юридичну особу в правовідносинах з третіми особами та мав право підписувати договори без довіреності від імені юридичної особи та відсутні будь-які дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Крім того, з пояснень відповідача вбачається, що ним було дотримано всі суттєві умови договору, зокрема, п. 2.3. договору, який встановлює, що відпуск товару проводиться виключно за наявності оригіналу належним чином оформленого доручення на отримання товару. Так, відпуск товару було здійснено на підставі наявних довіреностей, які виписані ДП «Чернігівський облавтодор» на інженера ОСОБА_7 та видаткових накладних, які завірені печаткою ДП «Чернігівський облавтодор», а також надісланих листів-заявок на замовлення певного об'єму товару (належним чином засвідчені копії довіреностей, листів-заявок додано до матеріалів справи).

Також відповідачем було дотримано п. 3.1. договору, відповідно до якого ціна, кількість і асортимент кожної окремої партії товару заздалегідь узгоджується сторонами, з наступним відображенням в рахунку-фактурі на оплату. Ціна також вказується в накладних, які є невід'ємною частиною цього договору.

Позивачем і відповідачем було узгоджено ціну товару про що свідчать вручені рахунки-фактури, видаткові накладні, специфікації на поставку товару, які були отримані позивачем та підписані його уповноваженими особами і засвідчені печаткою ДП «Чернігівський облавтодор» (належним чином засвідчені копії рахунків-фактур, видаткових накладних, специфікацій на поставку товару додано о матеріалів справи).

З 01.01.2015 р. почали діяти положення про електронне адміністрування податку на додану вартість, які містяться у Законі України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 31.07.2014 р. N 1621-VII., відповідно до якого всі платники ПДВ зобов'язані реєструвати податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних, незалежно від суми, а також всі податкові накладні оформлюються виключно в електронному вигляді протягом 15 календарних днів, наступних за днем складення податкових накладних.

Судом встановлено, що відповідачем виконані дані норми чинного законодавства, про що свідчать квитанції про реєстрацію податкових накладних в Єдиному державному реєстрі податкових накладних. Таким чином, відповідачем було сплачено до бюджету податкові зобов'язання з ПДВ, натомість позивач отримав податковий кредит з ПДВ.

З пояснень відповідача вбачається, що позивач постійно та системно порушував умови спірного договору щодо своєчасної оплати за поставлений товар та протягом всього періоду безпідставно користувався грошовими коштами відповідача, чим неодноразово порушував п. 3.1. - 3.7. договору, що, в свою чергу, впливало на господарську діяльність відповідача і вчасні розрахунки з контрагентами, як наслідок виникали непередбачені суттєві витрати і збитки.

Зважаючи на вищевикладене, посилання позивача на збільшені штрафні санкції є безпідставними, оскільки дані штрафні санкції були добровільно узгоджені обома сторонами договору, що не суперечить чинному законодавству України.

Відповідно до ст.ст. 629, 525, 526 ЦК України, договір є обов'язковіш для виконання сторонами. Зобов 'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо в зобов 'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

За умовами п. 5.2. договору, у разі несплати, або несвоєчасної плати за товар покупець повинен виплатити постачальникові пеню, яка нараховується за кожен день прострочення з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент такого прострочення від суми несплаченого в строк товару.

За умовами п. 5.3. договору, якщо покупець не розрахувався за отриманий товар на протязі одного банківського дня з моменту отримання, то окрім пені, передбаченої в п. 5.2. цього договору, покупець зобов'язаний сплатити постачальникові за порушення грошових зобов'язань, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення оплати товару та проценти за користування чужими грошовими коштами, в порядку виконання вимог ст. 536 Цивільного кодексу України, а саме:

1) проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30 % річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за кожен день прострочення оплати, починаючи з другого календарного дня після отримання товару, на протязі всього періоду користування грошовими коштами та 30 % штрафу від суми заборгованості, які підлягають оплаті постачальникові.

Згідно з п. 5.4. договору, санкції щодо забезпечення виконання зобов'язань по договору та додаткових угод до нього, можуть змінюватися у бік збільшення передбаченого п. 3.6. договору.

Відповідно до п. 9.9. договору, укладаючи цей договір, сторони підтверджують, що кожна із сторін діє в межах своїх повноважень згідно чинного законодавства України. Уповноважені особи сторін для підписання цього договору є легітимні і не є відстороненими від виконання своїх обов'язків.

Спірний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 р., а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення (п. 9.1. договору).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнане судом недійсним повністю або в частині.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 2 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, оскільки укладаючи договір на постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р. між Дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ТОВ «МГ Трейдінг Груп» даний договір був спрямований на настання правових наслідків, при його виконанні сторонами дотримано істотні умови договору, то посилання позивача на недійсність даного договору через те, що при укладенні спірного договору керівник позивача діяв з перевищенням своїх повноважень, є безпідставними.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, об'єктивно оцінивши всі надані сторонами пояснення та докази в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання недійсним договору постачання нафтопродуктів № 16/01 від 16.01.2015 р., укладеного між Дочірнім підприємством «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ТОВ «МГ Трейдінг Груп».

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 44, 49, 75, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 11.12.2015.

Суддя І.О. Андреїшина