ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа № 914/1905/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.15

у справі № 914/1905/15

за позовом: ОСОБА_2, м. Тернопіль

до відповідача: ТзОВ "Ресторан "Беркут", м. Львів

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, м. Львів

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, с. Яблунівка Буського району Львівської області

та за участю третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5, м. Львів

про: визнання недійсною заяви про вихід зі складу учасників Товариства, визнання недійсними рішень зборів учасників Товариства

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_6 - представник;

від відповідача - Биць І.А. - представник;

від третіх осіб - не з'явилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1905/15розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.15 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, спрву призначено до розгляду на 22.10.15.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.10.15 скаржнику відстрочено сплату судового збору до 10.11.15, розгляд справи вікладено на 10.11.15.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.15 продовжено строк розгляду апеляційної скарги в порядку ст.69 ГПК України та за клопотанням позивача відкладено розгляд справи на 26.11.15.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.15 розгляд справи відкладено на 09.12.15.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.09.15 у справі №914/1905/15 (суддя Кидисюк Р.А.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

При цьому місцевим господарськи судом застосовано наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, а тому у задоволенні позову в частині визнання недійсною заяви про вихід зі складу учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" від 28.08.2008 року та визнання недійсним рішення зборів учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" від 28.08.2008 року відмовлено у повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним рішення зборів учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" від 03.02.2015 року у зв'язку з тим, що позивача як власника частки в розмірі 95,694 % в статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" не було належно повідомлено про час та місце проведення зборів учасників, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки рішенням зборів учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут", яке оформлене протоколом зборів учасників від 28.08.2008 р., прийнято до відома та задоволено заяву ОСОБА_2 про відмову від свого права на частку в розмірі 97,3091 % статутного капіталу ТзОВ "Ресторан "Беркут", а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Господарського суду від 03.09.15 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

При цьому, скаржник посилається на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, крім того, на думку апелянта має місце факт недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а відтак висновки викладені в оскарженому рішенні не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема скаржник зазначає, що місцевим господарським судом не прийнято тверджень позивача про те, що про існування заяви про вихід зі складу учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008 р., рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008 р. та рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 03.02.2015р., позивач дізнався лише 28.05.15, коли представник ОСОБА_6 ознайомився з матеріалам справи №4/25 та №5015/4166/11.

Також, апелянт зазначає, що заява про вихід ОСОБА_2 зі складу у частинів ТОВ «Ресторан «Беркут» була зроблена від його імені ОСОБА_5.28.08.08р., на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В. При цьому, скаржник вказує на те, що про подання такої заяви позиваччу не було відомо. Окрім того, у довіреності немає прописаних повноважень на подання заяви про вихід ОСОБА_2 зі складу учасників ТОВ «Ресторан «Беркут». Відтак, як вказує скаржник, згідно довіреності від 16.02.06 ОСОБА_4 не мав повноважень на відчуження будь - якого майна ОСОБА_2, в тому числі належної йому частки статутного капіталу.

Крім того, апелянт покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що жодних повідомлень до ТОВ «Ресторан «Беркут» про вихід зі складу учасників товариства від ОСОБА_2 не направлялося, хоча така вимога передбачена п.1 ст.48 ЦК України. Жодних договорів про відчуження учасником товариства ОСОБА_2 свої частки ОСОБА_3 не підписано. А відтак, на думку апелянта, відсутні підстави вважати, що позивач вибув з числа учасників товариства.

Також, як зазначає скаржник, місцевим господарським судом не взято до уваги, що, на його думку, протокол зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008 р. є сфальсифікованим, що вбачається з текстк самого протоколу, в якому є посилання на документи які були прийняті пізніше ніж дата складання протоколу.

Зважаючи на наведене, на думку апелянта, він залишився власником частки у розмірір 95,694 % в статутному капіталі ТОВ «Ресторан «Беркут», проте не був належним чином повідомлений про загальні збори учасників від 03.02.15, що є підставою для визнання їх недійсними, проте дана обставина не була врахована місцевим господарським судом.

16 жовтня 2015 року від третьої особи 2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначено про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

26 листопада 2015 року позивачем подано до суду додаткові пояснення, в яких додатково підтримано позицію викладену в апеляційній скарзі. Також зазначено про те, що позивач не надавав згоди представнику ОСОБА_9 на подання заперечень від 14.09.09 у справі № 4/25, також зазначеним представником не доведено до відома позивача інформації про існування рішення зборів учасників товариства від 28.08.2008 р.та поданої від імені позивача заяви про вихід з товариства.

Треті особи участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, причини неявки суду не повідомили.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги без участі представників третіх осіб.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2003 року між учасником ТзОВ "Ресторан "Беркут" ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу належної ОСОБА_4 на праві приватної власності частки у статутному фонді ТзОВ "Ресторан "Беркут" у розмірі 717709,00 грн., що складає 95,694 %.

Згідно умов Договору ОСОБА_2 зобов'язався протягом року з дати укладення договору сплатити ОСОБА_4 як продавцю 1 500 000,00 грн. за придбану ним у нього частку у статутному фонді вищевказаного Товариства (а.с.17).

Згідно оформленого протоколу зборів засновників ТОВ "Ресторан "Беркут" від 10.06.2003 р. до числа учасників Товариства був включений ОСОБА_2 на тій підставі, що ОСОБА_4 уступив ОСОБА_2 свою частку у розмірі 95,694 % на суму 717709,00 грн., а також вирішене питання про перерозподіл часток у статутному фонді Товариства (а.с.19).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 р. у справі №2-6051/06 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ТОВ «Ресторан «Беркут» про розірвання договору купівлі - продажу пайової частки в ТОВ «Ресторан «Беркут» від 10.06.2003 р.

Зустрічний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_4 за участю третьої особи ТОВ «Ресторан «Беркут» про визнання права власності на частку у статутному фонді товариства задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку в розмірі 95,694% у статутному фонді ТОВ «Ресторан «Беркут».

Також, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2013р. у справі №1915/19133/2012 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про забов'язання виконати умови договору купівлі - продажу пайової частки в ТОВ «Ресторан «Беркут» від 10.06.2003 р. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про розірвання договору.

Таким чином матеріалами справи та наведеними вище судовими рішеннями підтверджується, що ОСОБА_2 (позивач) з 10.06.2003 року є власником частки у статутному капіталі ТОВ «Ресторан «Беркут» у розмірі 95,694%.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема позовної заяви, ОСОБА_10 зазначає, що він не був належно повідомлений як власник частки в розмірі 95,694 % в статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" про загальні збори учасників від 03.02.2015 року, на яких прийнято рішення про звільнення з посади директора ТзОВ "Ресторан "Беркут" ОСОБА_4 та призначено директором ОСОБА_11.

Крім того, позивач стверджує, що йому нещодавно стало відомо, що існує рішення зборів учасників від 28.08.2008 р. та подана від його імені заява про вихід з товариства. Так, заява про вихід ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" була зроблена від імені позивача ОСОБА_4 28.08.2008 р. на підставі довіреності, посвідченої Мороз К.В., приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу 16.02.2006 р. за реєстровим номером 1225. Проте, згідно довіреності від 16.02.2006 р. ОСОБА_4 не мав повноважень на відчуження будь-якого майна ОСОБА_2, в тому числі належної йому частки статутного капіталу. Про проведення зборів учасників 28.08.2008 р. ОСОБА_2 нічого не було відомо. Крім того, на думку позивача, є усі підстави вважати, що такі збори не проводились, а протокол зборів учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" від 28.08.2008 р. є сфальсифікованим. Це вбачається з самого тексту протоколу, в якому є посилання на документи, які були прийняті пізніше 28.08.2008 р., зокрема, постанова Львівського апеляційного господарського суду у справі №24/279 від 29.10.2008 р. та постанова Вищого господарського суду України у справі №24/279 від 29.04.2009 р.

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_2 з позовом до ТОВ «Ресторан «Беркут» про визнання недійсною заяви про вихід зі складу учасників Товариства, визнання недійсними рішень зборів учасників Товариства.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ч. 1 ст. 87 ГК України, статутний капітал - це сума вкладів засновників та учасників господарського товариства.

Відповідно до ст.10 ЗУ «Про господарські товариства» (в редакції Закону України № 1576-XII, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасники товариства, зокрема, мають право вийти в установленому порядку з товариства та здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Як зазначено вище, в матеріалах справи міститься заява від 28.08.2008 р., вчинена ОСОБА_4 на підставі довіреності від 16.02.2006 р. від імені учасника ОСОБА_2, відповідно до якої ОСОБА_2 просить вивести його зі складу учасників товариства та надає дозвіл на передачу належної йому частки у розмірі 95,694% ОСОБА_3

Згідно з ч.1 та 3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст..244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною 1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Отже, представництво є поширеним засобом реалізації цивільних прав, що належать особі, і виконання нею цивільних обов'язків. Коло дій, які можуть бути здійснені за допомогою довіреністю, не є безмежним. Для того, щоб дії представника створили юридичні права і обов'язки для особи, яку представляють, необхідно, щоб представник мав відповідні повноваження, котрими визначаються зміст і межі дій, які представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє.

Як вбачається з тексту довіреності виданій ОСОБА_4 на представництво інтересів ОСОБА_2 (а.с.133), ОСОБА_4 уповноважується представляти інтереси ОСОБА_2 зокрема:

1. Придбавати на його ім'я всякого роду майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, укладати всі дозволені законом договори;

2. Купувати, приймати в дар, обмінювати, приймати в заставу, орендувати, здавати в оренду, приватизовувати будівлі, квартири і інше майно, в тому числі частки статутного капіталу, проводити розрахунки по укладених договорах, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд, знімати мене з реєстраційного обліку тат реєструвати за місцем проживання;

3. Одержувати належні йому: майно, гроші, цінні папери від усіх осіб, банківських установ, підприємств та організацій, в тому числі із ощадних банків, Інюрколегії, пошти та телеграфи;

4. Відкривати на його ім'я рахунки у відповідних банках України та розпоряджатися ними;

5. Одержувати належну мені телеграфну, поштову і всякого роду цінну кореспонденцію та посилки, грошові перекази;

6. Вести від його імені справи у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форми власності при вирішенні будь - яких питань, що мене стосуватимуться, а також - всі справи у всіх судових органах зі всіма правами, наданими законом, позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі з право закінчення справи мировою угодою, визнання або відмови повністю або частково від позовних вимог, змінення предмету позову чи підстав позову, оскарження рішень та ухвал суду, пред'явлення виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна і грошей;

7. Бути його представником в Міністерстві юстиції України та в Міністерстві закордонних справ України та інших компетентних органах з усіх питань, пов'язаних з легалізацією (проставлення апостиля) документів для подальшого використання за кордоном;

8. Представляти його інтереси у відповідних органах РАЦС, а також інших компетентних органах з приводу отримання документів (їх дублікатів, довідок);

9. Подавати від мого імені всякого роду заяви, в тому числі позовні заяви, апеляційні скарги, одержувати всі належні мені довідки, документи та розписуватись за мене.

Водночас, відповідно до наданих ОСОБА_4 вказаною довіреністю повноважень, вказана особа не уповноважувалася на подання заяви про вихід з товариства та відчуження частки в статутному капіталі товариства.

Щодо відсутності надання таких повноважень заявлено ОСОБА_2 в судовому засіданні 26.11.2015 р., який пояснив, що не надавав погодження на вчинення дій щодо виходу його з товариства та відчуження його частки.

Будь - яких дій з його боку про схвалення правочину вчиненого ОСОБА_4, ОСОБА_2 не вчиняв.

Відтак, щодо позовних вимог про визнання недійсною заяви про вихід ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" та передачі належної йому частки ОСОБА_3 колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Вихід з товариства - добровільне , одностороннє, безумовне волевиявлення учасника, спрямоване на припинення корпоративних відносин з товариством. Таке волевиявлення має на меті припинення корпоративних прав та обов'язків і виникнення цивільних прав. У наслідок виходу припиняються і організаційні і майнові корпоративні права. Майнові корпоративні права припиняються переважно відчуженням частки в статутному капіталі.

Таким чином, вихід учасника з господарського товариства за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Розуміння виходу як одностороннього правочину дозволяє застосувати до виходу норми, що стосуються правочинів, зокрема, щодо відмови від правочину та визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ч. 1 ст. 207 ГК України унормовано, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику про визнання угод недійсними" передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом; в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Перевищення повноважень це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку він представляє.

У п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст.241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його до виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.).

Визначальним у вчиненні дій щодо схвалення правочину, вчиненого з перевищенням повноважень, є зміст таких дій, оскільки вони мають свідчити про прийняття правочину до виконання. Очевидно також, що таке схвалення повинно бути до прийняття рішення у справі про визнання правочину недійсним.

Як зазначено вище, довіреністю, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_2 не уповноважувалося ОСОБА_4 на подання заяви про вихід з товариства та відчуження належної йому частки в статутному капіталі товариства, крім того в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наступне схвалення такої заяви як правочину.

Таким чином, у зв'язку з невчинення ОСОБА_2 будь яких дій, які свідчили про схвалення позивачем спірної заяви та, як зазначено вище, відсутність в представника - ОСОБА_4 повноважень на вчинення таких дій, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання спірної заяви від 28.08.2008р., як одностороннього правочину, недійсною.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.10.2008р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Пунктом 19 зазначеної постанови Пленуму визначено, що суди мають враховувати, що для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Оцінивши наведене, а також встановивши факт недійсності заяви від 28.08.2008 р. про вихід ОСОБА_2 та передачі його частки у розмірі 95,694 %, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість вимоги позивача стосовно визнання недійсним рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» 28.08.2008 р., оскільки вказаним рішенням безпосередньо порушено права ОСОБА_2, як учасника товариства та власника частки в статутному капіталі в розмірі 95, 694 %, які відбулися з порушенням ст..ст.43,60 ЗУ «Про господарські товариства» без повідомлення учасника ОСОБА_2 за відсутності кворуму.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, що в рішенні загальних зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут», яке оформлено протоколом від 28.08.2008 р., міститься посилання на постанову Львівського апеляційного господарського суду та постанову ВГС України у справі 24/27(2-7122/05), які прийняті 29.10.2008 р. та 29.04.2009 р. відповідно, тобто після того як відбулися збори учасників ТОВ «Ресторан «Беркут». Зазначена обставина викликає сумніви у судової колегії щодо достовірності вказаного документу, а саме, щодо дати його складання. У судовому засіданні присутній представник відповідача не зміг пояснити наявність встановленого факту.

Щодо визнання недійним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 03.02.2015р. колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЗУ «Про господарські товариства» (в редакції Закону України № 1576-XII, чинній станом на 03.02.2015р.) загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

Частиною 5 ст.61 ЗУ «Про господарські товариства» передбачено, що про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніш як за 25 днів до початку зборів. Не пізніше як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

Відповідно до п.18. Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.10.2008р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» при розгляді справ судам слід враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів господарського товариства, є підставою для визнання недійсними прийнятих на них рішень. Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з прямою вказівкою закону є, зокрема, прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення (статті 41, 42, 59, 60 Закону про господарські товариства).

При вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів у зв'язку з іншими порушеннями, допущеними під час скликання та проведення загальних зборів, господарський суд повинен оцінити, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Рішення загальних зборів господарського товариства можуть бути визнаними недійсними в судовому порядку у випадку недотримання процедури їх скликання, встановленої статтями 43, 61 Закону про господарські товариства.

Права учасника (акціонера) товариства можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо. (п.21 Постанови Пленуму ВСУ №13)

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували дотримання відповідачем порядку скликання загальних зборів, зокрема в частині повідомлення ОСОБА_2

Зважаючи на те, що судом встановлено факт незаконності передачі частки належної ОСОБА_2 в розмірі 95,694 % на користь ОСОБА_3, зважаючи на що така залишилася у його власності, відтак прийняття рішення загальними зборами за відсутності вказаного учасника товаритства є безумовною підставою для визнання рішення загальних зборів недійсними з підстав відсутності кворуму для проведення загальних зборів та порушенням порядку скликання загальних зборів у зв'язку з неповідомленням учасника ОСОБА_10 про проведення зборів, як власника частки у розмірі 95,694%.

Щодо строків позовної давності колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

В матеріалах справи міститься заява позивача про поновлення строків позовної давності (а.с.147). Місцевим господарським судом відмовлено в задоволені поданої заяви, при цьому суд покликався на те, що позивач міг довідатися про порушення свого права починаючи з 14.09.2009 року, тобто - з моменту подання письмових заперечень представником ОСОБА_2 у справі №4/25 або починаючи із 02.08.2010 року, з моменту подання заяви про відмову від позову. Твердження представника позивача про те, що в майбутньому позивач відмовився від представництва п. Ханас М.О., на думку місцевого господарського суду, не спростовує обставину обізнання про порушене право, оскільки позивач відмовився від представництва після справи № 4/25. Крім того, як зазначено судом, вказана обставина може свідчити лише про неналежне та недобросовісне представництво перед довірителем.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновоком місцевого господарського суду з огляду на таке:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення , оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Оцінивши матеріали справи, а також матеріали справи №4/25, які витребувані судом апеляційної інстанції для огляду, судова колегія дійшла висновку, що обставини пов'язані з недобросовісністю особи - представника, який представляв інтереси позивача у справі №4/25, були об'єктивно непереборними, а саме залежали тільки від представника (а не від самого ОСОБА_2.) який міг з умислу чи необережності не повідомити свого довірителя про наявність заяви від 28.08.2008 р. про вихід та протоколу зборів від 28.08.2008 р.) призвели до того, що про наявність заяви від 28.08.2008 р. та рішення зборів учасників від 28.08.2008 р., які є предметом розгляду у даній справі, позивач дізнався лише 28.05.15. від свого представника ОСОБА_6, який знайомився з матеріалами справи №4/25, про що є відмітка на заяві. З наведеного випливає, що у даному випадку строк позовної давності не пропущено, відтак, він не підлягає поновленню, про що зроблено невірний висновок місцевим господарським судом.

Крім цього, судова колегія зазначає, що відповідно до п.2.2. Постанови Пленумум ВГС України №10 від 29.05.13 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

При цьому, відмовляючи у позові у зв'язку із спливом позовної давності, місцевим господарським судом жодним чином не встановлено чи порушено у даному випадку спірною заявою від 28.08.2008 р. та рішенням зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008р. право особи - позивача.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на вищенаведені обставини, які не були враховані місцевим господарським судом під час прийняття рішення, обґрунтованість доводів, що мітяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про скасування рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.15 у даній справі.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покласти на відповідача, в порядку вимог ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.15 у справі №914/1905/15 скасувати. Прийняти нове рішення. Позов задоволити. Визнати недійсною заяву про вихід зі складу учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008 р. Визнати недійсним рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008 р. оформленого протоколом б/н від 28.08.2008р. Визнати недійсним рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 03.02.2015р. оформленого протоколом №2.

3. Стягнути з ТОВ «Ресторан «Беркут» (79053, м.Львів, вул.В.Великого,59Б, ) на користь ОСОБА_2 (46003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 3 654, 00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

4. Стягнути з ТОВ «Ресторан «Беркут» (79053, м.Львів, вул.В.Великого,59Б, ) на користь ОСОБА_2 (46003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 4 019,41 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції

5. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.12.15

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.