ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа № 920/833/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №5536 С/1-7) на рішення господарського суду Сумської області від 31.08.15 у справі

за позовом ТОВ "Такелаж сервіс", м. Львів,

до ПП "Ронік", м. Шостка,

про стягнення 178348,08 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач просив господарський суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за оплачений та непоставлений товар в розмірі 100000,00 грн., 3% річних в розмірі 5178,08 грн., інфляційні втрати в розмірі 73170,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Сумської області від 31.08.2015 року (суддя Моїсеєнко В.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення з відповідача на свою користь 100000,00 грн. заборгованості за оплачений та непоставлений товар, 5178,08 грн. 3% річних та 73170,00 грн. інфляційних втрат., позивач зазначає, що договором постачання продукції № 050713 , який укладений між позивачем та відповідачем від 05.07.2013р. передбачено обовязок відповідача (постачальника) поставити, а позивача (покупця) прийняти та своєчасно сплатити вартість продукції в асортименті, вказаному в рахунках, відповідно наданому і узгодженому замовленню за умовами даного договору. Загальна сума договору визначається сумою, вказаною в рахунках, які є невідємною частиною даного договору ( п.1.2 договору).

09.07.2013р. на підставі договору та заявки позивача № 0790/1 від 09.07.2013р., відповідачем було виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000116 на загальну суму 208980,00 грн. на поставку товару.

Відповідно до п.2.2 договору, оплата здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника відповідно виставленого рахунку наступним чином: 50% передоплати вартості продукції протягом 3 (трьох) днів після отримання рахунку фактури від постачальника; решта 50% вартості продукції по факт отримання продукції покупцем.

Як зазначає позивач, ним було здійснено попередню оплату за замовлений товар в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується банківською випискою ПАТ «ФКБ Банк» від 11.07.2013р.та податковою накладною № 8 від 11.07.2013р., проте відповідач в порушення взятих на себе договірних зобовязань поставку товару не здійснив, що є на даний час підставою для втрати інтересу у позивача на отримання даного товару, а тому позивач звернувся до відповідача з вимогою від 08.08.2013р. № 08/08-01 щодо повернення суми попередньої оплати, а в подальшому до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача зазначеної суми попередньої оплати , 3% річних та інфляційних втрат за невиконання договірних зобовязань.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що укладаючи договір № 050713 від 05.07.2013р. сторони передбачили здійснення оплати продукції наступним чином: 50% передоплата вартості продукції протягом 3 (трьох) днів після отримання рахунку-фактури від відповідача; решта 50% вартості продукції по факту отримання продукції позивачем.

Укладений між сторонами договір містить елементи договору поставки, а відносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору 09.07.2013р. відповідачем був виставлений рахунок фактура № СФ-0000116 на суму 208980,00 грн. 11.07.2013р. позивачем була здійснена часткова оплата по зазначеному рахунку-фактурі № СФ-0000116 від 09.07.2013р. в сумі 100000,00 грн.

Як правильно встановлено господарським судом Сумської області - здійснивши оплату по рахункуфактурі в сумі 100000,00 грн., позивач в односторонньому порядку порушив умови укладеного договору, а саме п.2.2 договору, оскільки сплачена ним сума коштів становить менше ніж 50% вартості продукції зазначеної в рахунку-фактурі.

Відповідно до п.3.1 даного договору постачання продукції здійснюється не пізніше 10 (десяти) календарних днів після отримання коштів від позивача на розрахунковий рахунок відповідача.

Приписами ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 Цивільного Кодексу України, згідно якої, у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитись від його виконання частково або в повному обсязі. У разі виконання обов'язку однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Господарським судом Сумської області вірно встановлено, що відповідач у даному випадку, згідно частини третьої ст. 538 Цивільного кодексу України, має право зупинити виконання свого обовязку щодо передачі позивачеві товару до виконання останнім свого зобовязання щодо здійснення оплати у розмірі встановленому п.2.2 договору.

Оскільки позивач до цього часу не здійснив попередньої оплати відповідачеві у розмірах, визначених договором, то відповідач має і на даний час право на відстрочення своїх договірних зобовязань, а відтак позивач не вправі вимагати стягнення з відповідача сум частково сплаченої попередньої оплати, що здійснена ним з порушенням умов договору.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 100000,00 грн. передплати, 5178,08 грн. % річних, 73170,00 грн. інфляційних втрат за невиконання зобовязань, визначених договором № 050713 від 05.07.2013р., є необґрунтованими, недоведеними і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач, зокрема, зазначив, що на його думку, оскільки відповідач здійснив часткову поставку товару не дивлячись на відсутність оплати 50% суми за договором з боку позивача, - такими діями сторони дійшли взаємної згоди, без укладення письмового документу, про зміну умов укладеного між сторонами договору щодо порядку оплати товару.

Такі доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються, оскільки згідно зі статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту, а тому, враховуючи відсутність в матеріалах справи письмової угоди про зміну умов договору, підстави стверджувати про зміну умов договору № 050713 від 05.07.2013р. відсутні. При цьому, обов'язковість внесення змін до договору шляхом укладення письмової додаткової угоди сторонами обумовлена в пункті 9.4 цього договору.

Також, в апеляційній скарзі позивач, із посиланням на пункт 9.3 договору, стверджує про те, що договір № 050713 від 05.07.2013р. розірвано, оскільки 08.08.2013 року позивачем було направлено відповідачу лист №08/08-01 в якому повідомлено останнього про розірвання договору.

Такі доводи відхиляються колегією суддів, оскільки сторонами в пункті 9.3 договору хоч і передбачено можливість односторонньому порядку розірвати договір, проте чітко обумовлено, що у такому разі договір вважається розірваним тільки після проведення взаємних розрахунків за договором.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на положення частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає про їх відхилення у зв'язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір № 050713 від 05.07.2013р. не розірвано та не визнано недійсним.

Колегія суддів вважає, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Вищезазначена правова позиція знайшла своє відображення в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13.

Згідно зі статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів зазначає, що доводи, покладені в основу апеляційної скарги відхилені, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 31.08.2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 16.12.2015 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Ільїн О.В.