РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015Справа №910/26512/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Креатив"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

про визнання недійсним договору

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Соколовська К.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Креатив» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № 141203-06-ДД-ІБ в порядку викупу цінних паперів емітентом від 03.12.2014 р., укладеного між Приватним акціонерним товариством «Креатив» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк». Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав та інтересів Приватного акціонерного товариства "Креатив" щодо визначення вартості цінних паперів, виходячи з офіційного курсу Національного банку України, у зв'язку з чим вказаний договір має бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/26512/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 09.11.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив мотивуючи свої заперечення тим, що розрахунки за оспорюваним договором здійснюються у національній валюті України - гривні та підстави, з якими закон пов'язує недійсність правочину відсутні.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача на виклик суду не з'явився.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 30.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.12.2014 р. між Приватним акціонерним товариством "Креатив" та Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" укладено договір № 141203-06-ДД-ІБ, за умовами якого відповідач зобов'язався передати, а позивач - прийняти у власність цінні папери - облігації підприємств, забезпечені відсоткові іменні у без документарній формі емітента - Приватного акціонерного товариства "Креатив", серії «В», номінальною вартістю 1 000, 00 грн. у кількості 2 588 штук за ціною - 1 017, 79 грн.

Відповідно до п. 1.3. договору ціна одного цінного паперу визначається на дату виконання договору за певною формулою та визначається з урахуванням, зокрема, ставки відсотку, що передбачена умовами випуску облігацій, кількості днів від дати початку відсоткового періоду, у якому виконується договір, до дати виконання договору, обмінного курсу долару США до української гривні на дату початку розміщення облігацій. Загальна ціна цінних паперів, що розрахована на дату підписання договору складає 2 634 040, 52 грн.

Листом № 6867/1-2 від 11.08.2015 р. відповідач повідомив позивача, що сума договору № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р. становить 4 309 537, 60 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що розрахунки за договором № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р., відповідач здійснює, виходячи з офіційного курсу Національного банку України до дол.. США, в той час як за приписами чинного законодавства України розрахунки мають здійснюватись у національній валюті - гривні.

Також позивач зазначає що договір № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р. порушує законні права та інтереси Приватного акціонерного товариства "Креатив" та має бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами статті 179 Господарського кодексу України також визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Аналогічні норми закріплені також і в ст. 180 Господарського кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ст. 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Як вбачається з оспорюваного договору № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р., ціна цінних паперів, що є предметом купівлі-продажу за вказаним договором на дату його укладення виражена в національній валюті України - гривні.

Також сторонами погоджено порядок визначення ціни вказаних паперів на дату фактичного виконання договору із застосуванням певної формули, яка включає в себе також обмінний курс долара США/української гривні на відповідну дату.

При цьому, оспорюваний договір № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р. не містить умов щодо здійснення розрахунків в іноземній валюті.

В той же час, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача, що статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Тож, виходячи з аналізу вищенаведених норм, сторонам при визначенні грошового зобов'язання не забороняється використовувати як грошовий еквівалент іноземну валюту та, при цьому, порядок визначення сум, що підлягають сплаті у гривнях, сторони можуть визначити у договорі.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України допускається можливість зміни ціни після укладення договору у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, тобто, сторони мають право узгодити в договорі як розмір ціни (плати, винагороди тощо), так і спосіб її визначення чи подальшої зміни.

Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті або застосування обмінного курсу іноземної валюти по відношенню до національної при визначенні вартості товарів, робіт, послуг.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постановах від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11, від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11 та від 07.10.2014 р. у справі № 3-133гс14 положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та встановлених обставин за правилами Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що положення договору № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р. щодо визначення ціни цінних паперів з урахуванням офіційного курсу національної валюти до іноземної прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України та забезпечується, зокрема, закріпленим у Цивільному кодексі України та Господарському кодексі України принципом свободи договору та вільного волевиявлення сторін.

При цьому, розглядаючи даний спір по суті, та з метою дотримання однієї судової практики у подібних правовідносинах, судом враховувались висновки Верховного Суду України, які в силу ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для всіх судів України.

Стосовно тверджень позивача про порушення його права та законних інтересів, суд відзначає, що Приватним акціонерним товариством "Креатив" не доведено обставин щодо такого порушення та, при цьому, оспорюваний договір № 141203-06-ДД-ІБ від 03.12.2014 р. підписано позивачем на підставі вільного волевиявлення та скріплено його печаткою з повним усвідомленням вчинених дій та їх наслідків.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим вимоги Приватного акціонерного товариства "Креатив"не підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 07.12.2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.