КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 910/5770/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача : представник - Данилевський О.М. ( за довіреністю №14-89 від 18.04.2014 року)

від відповідача: представник - Деркач Т.Г. ( за довіреністю №67/16 від 25.06.2015 року)

розглянувши апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р.

у справі № 910/5770/13 (Суддя: Стасюк С.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 6 801 446,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 6 801 446, 30 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.04.2015р. у справі №910/5770/13 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5 619 491,53 грн. заборгованості, 650 708,47 грн. інфляційних нарахувань, 505 894,63 грн. три проценти річних. В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки природного газу виконав належним чином, зауважень щодо поставки продукції від відповідача не надходило, що підтверджується актами прийому-передачі газу, які підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року скасувати в частині задоволення вимог про стягнення 9472,66 грн. 3% річних та 38 652,75 грн. інфляційних, прийняти нове рішення , яким відмовити в задоволенні вимог про стягнення 9472,66 грн. 3% річних та 38 652,75 грн. інфляційних.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції при розрахунку інфляційних витрат не були враховані місяці, в яких була дефляція. Також зазначив, що при розрахунку 3 відсотків річних не було застосовано наслідки пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та призначено справу № 910/5770/13 до розгляду.

В подальшому розгляд справи декілька разів відкладався.

У судовому засіданні, 01.12.2015 року, представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати частково.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2010 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір № 2010-09-06/10-42-Р поставки природного газу (договір)(т.1 а.с.8).

За умовами зазначеного договору, постачальник передає покупцеві у 2010 році у власність імпортований природний газ з ресурсу 2009 року (газ), в обсязі до 18,0 млн. куб. метрів, для подальшої реалізації промисловим споживачам та газорозподільним підприємствам (додаток № 3 до договору(т.1 а.с.14), надалі - споживачам, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Факт передачі газу підтверджується актами приймання - передач газу, які підписують повноважені представники сторін виключно в обсязі, який зазначений у письмовому замовленні покупця протягом 3 (трьох) робочих днів з дня надання покупцем такого замовлення. Акти приймання - передачі газу складаються у 2 (двох) оригінальних примірниках (пункт 3.4. договору)(т.1 а.с.16-22).

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м. природного газу у 2009 році становить 2 014,25 грн. без урахування податку на додану вартість (ПДВ), збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів та транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того ПДВ - 20% - 402,85 грн., ціна газу разом з ПДВ- 2 417,10 грн.

До ціни газу, визначеної у пункті 4.1. цього договору, додається загальний тариф на послуги з транспортування 1000 куб.м. природного газу магістральними та розподільними газопроводами, який становить 122,00 грн.., крім того ПДВ - 20% - 24,40 грн., разом з ПДВ - 146,40 грн. У разі поставки газу споживача, які безпосередньо підключені до магістральних або промислових трубопроводів нафто-газовидобувних підприємств, тариф на послуги з транспортування 1000 куб.м. газу цими трубопроводами встановлюється у розмірі 110,76 грн. разом з ПДВ. У разі поставки газу для власних потреб об'єктів, які знаходяться на балансі газорозподільних підприємств тариф на транспортування газу визначається: - 01. січня 2009 року - відповідно з Додатком № 1 до цього Договору, з 01 жовтня 2009 року - відповідно з Додатком № 2 до цього Договору (пункт 4.2. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що розрахунки за газ здійснюються покупцем грошовими коштами у гривнях шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягу газу, що передається, протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати підписання зазначеного у пункті 3.4. акту приймання - передачі газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивач, протягом 2010 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 5 619 491,53 грн., що підтверджується актами прийому-передачі газу за вказаний період

(т.1 а.с.16-22).

Позивач звернувся з позовними вимогам до суду, на підставі того, що відповідач, в порушення умов договору, свої зобов'язання щодо оплати вартості природного газу не виконав, внаслідок чого, у відповідача утворилась заборгованість перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у розмірі 5 619 491,53 грн., а тому просить суд стягнути з відповідача 5 619 491,53 грн. заборгованості за договором № 2010-09-06/10-42-Р поставки природного газу від 29.01.2010 року, 676 060,14 грн. інфляційних нарахувань та 505 894,63 грн. три проценти річних.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки природного газу виконав належним чином, зауважень щодо поставки продукції від відповідача не надходило, що підтверджується актами прийому-передачі газу, які підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін (належним чином засвідчена копія містяться в матеріалах справи).

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За своєю правовою природою договір № 2010-09-06/10-42-Р від 29.01.2010 року є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання параграфа 1 глави 30 Господарського Кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частинами 1, 6 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у ст. 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як передбачено ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки природного газу виконав належним чином, зауважень щодо поставки продукції від відповідача не надходило, що підтверджується актами прийому-передачі газу, які підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін, в свою чергу відповідач не виконав своїх зобов'язань в частині оплати за поставлений позивачем природний газ згідно договору, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 5 619 491,53 грн.

Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 5 619 491,53 грн. за договором № 2010-09-06/10-42-Р поставки природного газу від 29.01.2010 року, які документально підтверджений і відповідачем не спростований, правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Стосовно строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Втім, як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, серед іншого, і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Оскільки оплата за поставлену продукції за договором «2010-09-06/10-42-Р від 29.01.2010 мала бути здійснена відповідачем в межах строку дії договору до 31.12.2010 року, підписання представником відповідача акту звірки взаємних розрахунків відбулось 31.12.2012 свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми бору, вказаної в акті, а отже, і є дією яка перериває строк позовної давності.

Акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2012 року зі сторони позивача та відповідача підписано головними бухгалтерами та скріплені печатками товариств.

Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що акти звірки взаємних розрахунків, на які посилається позивач у справі, складені та підписані належними посадовим особами, скріплені печатками товариств, а тому є належними доказами у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 676 060,14 грн. інфляційних нарахувань та 505 894,63 грн. три проценти річних, в зв'язку з простроченням відповідачем по сплаті коштів за договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за поставлений позивачем природний газ не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору № 2010-09-06/10-42-Р поставки природного газу від 29.01.2010 року інший розмір процентів не визначено.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних погоджується з висновком суду першої інстанції, що від є вірним, проте, позивачем невірно визначено початкову дату прострочення зобов'язання та не враховано, що згідно чинного законодавства нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, можливо здійснювати з наступного дня, який слідує за днем, коли зобов'язання мало бути виконане, відтак, розрахунок трьох процентів та інфляційних нарахувань за невиконання зобов'язань згідно акту приймання - передачі № 08/10-НГУ- НГУ-ІМП-П-12/09 від 31.08.2010 року необхідно здійснювати, починаючи з 29.09.2010 року.

Отже, колегія суддів, дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних є обґрунтованими та доведеними тому підлягає стягненню в розмірі 505 894,63 грн.

В частині позовних вимог, щодо стягнення інфляційних витрат, колегія суддів перевіривши розрахунок суду першої інстанції не погоджується в цій частині з розрахунком суду першої інстанції, з наступних підставі.

Відповідно до п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 року № 14 в розрахунок мають включатись у періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дослідивши матеріали справи та перевіривши розрахунок інфляційних витрат, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не були враховані місяці в яких індекс інфляції становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція, тому сума інфляційних втрат підлягає зменшенню та становить 612 055,72 грн.

Таким чином, розрахунок інфляційних втрат буде виглядати наступним чином.

ПеріодПотрібно сплатити (грн.)Фактично сплачено (грн.)Розмір простроченого платежу (грн.)Індекс інфляції за період (%)Сума з врахуванням індексу інфляції за період (грн.)інфляційні
03.2010р.4 813 340,40 4 813 340,40100,94856660,4643 320,06
04.2010р.48 737,26 4 862 077,6699,74847491,43-14 586,23
05.2010р. 4 862 077,6699,44832905,19-29 172,47
06.2010р. 4 862 077,6699,64842629,35-19 448,31
07.2010р.678 955,38 5 541 033,0499,85529950,97-11 082,07
08.2010р. 5 541 033,04101,25607525,4466 492,40
09.2010р. 5 541 033,04102,95701723,00160 689,96
10.2010р.78458,49 5 619491,53100,55647588,9928 097,46
11.2010р. 5 619 491,53100,35636350,0016 858.47
12.2010р. 5 619 491,53100,805664447,4644 955,93
01.2011р. 5 619 491,53101,005675686,4556 194,92
02.2011р. 5 619 491,53100,95670066,9550 575,42
03.2011р. 5 619 491,53101,45698164,4178 672,88
04.2011р. 5 619 491,53101,35692544,9273 053,39
05.2011р. 5 619 491,53100,85664447,4644 955,93
06.2011р. 5 619 491,53100,45641969,5022 477,97
Всього : 612 055,72

Крім того, через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача було подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Дослідивши матеріали справи та клопотання апелянта, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

При цьому, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки відсутні підстави для призначення судової експертизи.

Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015р. слід змінити в частині стягнення інфляційних витрат.

Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/5770/13 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/5770/13 змінити в частині стягнення інфляційних втрат.

Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) 612 055,72 грн. інфляційних нарахувань та 68 427,72 судовий збір за подачу позовної заяви.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/5770/13 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко