КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2015 р. Справа№ 910/22946/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Герасименко Р.І. - довіреність № ГН-С-192/2015 від 09.04.2015;

від відповідача: Ліповуз Д.І. - довіреність № 01/340-55 від 02.01.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015

у справі № 910/22946/15 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ВУСО"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 4 207,26 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" (далі - ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (далі - ТОВ "Експрес Страхування", відповідач) страхового відшкодування в розмірі 1 919,31 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після виплати своєму страхувальнику відшкодування за наслідками ДТП 25.12.2014 у розмірі 19 564,49 грн. позивач набув право вимоги до відповідача, який своє зобов'язання виконав частково у сумі 14 847,23 грн., що стало підставою для звернення з позовом про стягнення решти суми 4207,26 грн. відшкодування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на користь ПрАТ Страхова компанія "ВУСО" 4207,26 грн. - відшкодування, 1827,00 грн. - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015; задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача 3717,26 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не врахував, що полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким була застрахована відповідальність винної особи, встановлено франшизу у розмірі 1000,00 грн. Тоді як, суд першої інстанції безпідставно застосував франшизу у розмірі 510,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 апеляційну скаргу ТОВ "Альфа-Гарант" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.12.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015, склад судової колегії: головуючий суддя - О.М. Коротун, судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. прийняв справу до свого провадження.

У судовому засіданні 08.12.2015 у відповідності до приписів ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 10.12.2015.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.12.2015 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати саме в частині стягнення 490 грн. Зазначив, що застосуванню підлягає франшиза згідно страхового полісу у розмірі 1000 грн., тоді як позивачем при складанні позову було застосовано невірний розмір франшизи, а саме - 510 грн. Зауважив, що надавав копію вказаного полісу до матеріалів справи, а також зазначав про правильний розмір франшизи у відзиві на позовну заяву. Однак, ані суд першої інстанції, ані позивач у власних письмових поясненнях не звернули на цей факт жодної уваги. Проти задоволення решти позовних вимог не заперечував. На огляд суду та іншій стороні надав примірник полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У судовому засіданні 10.12.2015 представник позивача не заперечував проти дійсності документів, наданих відповідачем. Зазначив, що питання про застосування франшизи у розмірі 1000 грн. замість заявлених 510 грн. залишає на розсуд суду. Проте, заперечував проти пропорційного розподілу судового збору між сторонами за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. При цьому наполягав, що невірне застосування розміру франшизи при складанні позовної заяви виникло саме з вини відповідача, який вніс неточні дані до МТСБУ, з відомостей якого були взяті дані для складання позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.09.2014 між позивачем (страховик за договором) та ОСОБА_4 (страхувальник за договором) був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 1-01, за умовами якого був застрахований автомобіль "Лексус", державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

25.12.2014 року у місті Харькові сталась ДТП за участю транспортного засобу "Лексус", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_4 та транспортного засобу "Опель", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_5

Суд першої інстанції правомірно встановлено, що Постановою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24.02.2015 у справі № 645/68/15-п ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України.

Відповідно до Звіту про оцінку колісного транспортного засобу ФОП ОСОБА_6 № 15/1/4/628644, складеного 14.01.2015, вартість відновлювального ремонту оціненого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на моменту дослідження, склала 25 692,96 грн.

Згідно рахунку-фактури ТОВ "АРТ-ЛЕКС" № 1-00000004 від 08.01.2015, вартість деталей та ремонтних робіт, необхідних для відновлення пошкодженого в ДТП автомобіля "Лексус", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, склала 23 477,39 грн.

За звітом ПАТ "СК ВУСО" № 5060-20 від 09.01.2015, вартість матеріального збитку склала 23 477,39 грн.

Сторонами не заперечується, що 09.02.2015 позивач на підставі страхового акту № 353-02 від 09.02.2015 виплатив страхове відшкодування у сумі 19 564,49 грн., що також підтверджується платіжним дорученням № 1304 від 09.02.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи - ОСОБА_5 станом на 25.12.2014 була застрахована за полісом № АС/6898141, укладеним із ТзДВ "Альфа-Гарант" на підставі Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" (далі - Закон) з лімітом відповідальності за шкоду майну на суму 50 000 грн.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що 27.02.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою за вих. № 807 від 27.02.2015 про відшкодування шкоди в порядку регресу на суму 19 564,49 грн.

У відповідь на вказану вимогу відповідач 25.06.2015 перерахував на рахунок відповідача суму 14 847,23 грн. відшкодування.

Таким чином, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми 4207,26 грн. страхового відшкодування, яке (за його розрахунком) залишилось недоплаченим.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивачем фактично виплачено страхового відшкодування потерпілій особі на суму 19 564,49 грн., а відповідачем сплачено позивачу лише 14 847,23 грн., то позовна вимога на суму решти відшкодування (з урахуванням 510,00 грн. франшизи за полісом) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

В цій частині суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Так, відповідно до полісу № АС/6898141 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (копія якого наявна в матеріалах справи, а.с. 43-44) розмір франшизи складає 1000 грн.

Пунктом 12.1. статті 12 Закону передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що франшиза у розмірі 1000 грн. не перевищує 2% ліміту майнової шкоди за полісом, який складає 50000,00 грн., а відтак, не порушує приписів законодавства в цій частині.

Відповідно ст. 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Разом з цим, судом першої інстанції не було з'ясовано правомірність розрахунку позовних вимог в частині застосування франшизи, через що передчасно застосовано франшизу 510 грн., а також не враховано, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума відшкодування у розмірі 3717,26 грн. з правильним застосуванням франшизи у розмірі 1000 грн. згідно полісу.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню повністю, оскільки при перевірці рішення по даній справі було встановлено, що суд першої інстанції невірно визначив розмір франшизи, яка була передбачена умовами полісу, у зв'язку з чим неправомірно задовольнив позов у частині стягнення 490 грн. страхового відшкодування.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення 490 грн. страхового відшкодування на підставі пункту 1 частини 1 статті 104 ГПК України, з прийняттям нового рішення про відмову в позові в цій частині відповідно до пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України, з відповідним перерозподілом судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.

Разом з цим, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає відшкодуванню з позивача на користь відповідача, враховуючи наступне.

Як було вищезазначено, апеляційна скарга відповідача задоволена в повному обсязі.

Так, згідно ч. 4 ст. 49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони.

Втім, частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (аналогічна правова позиція викладена в п. 4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7).

Позивач у судовому засіданні заперечував проти покладення на нього судових витрат за задоволену в повному обсязі апеляційну скаргу відповідача, наполягаючи при цьому на те, що даний спір виник саме з вини відповідача.

В цій частині суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами сторони, оскільки спір стосовно застосування правильного розміру франшизи виник не з вини відповідача (його причиною стало невірне обчислення позовних вимог позивачем, а відтак і заявленої суми позову). Тоді як, матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив усі заходи, які залежали від нього, для належного та своєчасного повідомлення місцевого господарського суду, а також самого позивача про невірність здійсненого розрахунку позовних вимог в частині застосування франшизи. Зокрема, сторона у судовому засіданні 17.09.2015 подала відзив на позовну заяву (про що також зазначено в протоколі судового засідання від вказаної дати) та додала до нього належним чином засвідчену копію полісу № АС/6898141 (яка наявна в матеріалах справи). При цьому, у відзиві відповідач окремо зауважив про неправомірність визначення франшизи, зазначив її правильний розмір та просив відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В свою чергу, суд першої інстанції та безпосередньо позивач у власних письмових поясненнях на відзив (які були подані ним на наступне судове засідання, що відбулося 20.10.2015), безпідставно проігнорував заперечення відповідача в частині правильності визначення франшизи та наполягав на задоволенні позовних вимог повністю, на суму 4207,26 грн.

Саме вищенаведені обставини зумовили звернутися відповідача до суду апеляційної інстанції зі скаргою, яка задоволена в повному обсязі. Відтак, підстави для розподілу між сторонами судового збору пропорційно задоволеним вимога наявні лише за розгляд справи в суді першої інстанції, тоді як судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, враховуючи приписи ст. 49 ГПК України та роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7.

Доводи позивача про те що інформація, яка міститься на аркуші справи 34, є доказом того, що франшиза за полісом складає 510 грн., а також посилання сторони, що дана інформація була взята з реєстру МТСБУ, є недоведеними, враховуючи наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що документ (таблиця), яка міститься на аркуші справи 34, жодним чином не засвідчений позивачем у відповідності до вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 N 55. При цьому, окрім відсутності належного засвідчення, даний документ не містить жодних відомостей стосовно того, з якого джерела була взята така інформація (зокрема, посилання на веб-сайт, офіційний реєстр, тощо).

Таким чином, в силу ст. ст. 32-34, 36 ГПК України, п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, наявна на аркуші справи 34 інформація не є належним та допустимим доказом правильного розміру франшизи. Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/22946/15 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/22946/15 в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 490,00 грн. страхового відшкодування та судового збору скасувати, з прийняттям нового рішення про відмову в позові в цій частині та відповідним перерозподілом судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.

3. В решті задоволення позову про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ) на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ВУСО" (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, ) 3 717 (три тисячі сімсот сімнадцять) грн. 26 коп. страхового відшкодування рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/22946/15 залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ) на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ВУСО" (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, ) 1614 (одну тисячу шістсот чотирнадцять) грн. 22 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ВУСО" (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ) 2009 (дві тисячі дев'ять) грн. 70 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/22946/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич