КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа№ 910/5035/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників:

від позивача: Телицька В.А. - довіреність № 225-КМР-4473 від 15.12.2015;

від відповідача: ОСОБА_3 - довіреність б/н від 13.05.2015;

від третьої особи: не з'явився;

від прокуратури: ОСОБА_4 - посвідчення № 15627 від 14.03.13;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015

у справі № 910/5035/15-г (суддя - Плотницька Н.Б.)

за позовом Заступника прокурора Деснянського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс"

звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Деснянського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку користується земельною ділянкою площею 0,22 га, розташованою у Деснянському районі міста Києва по вул. Теодора Драйзера біля автостоянки кооперативу "Північний" (код ділянки НОМЕР_1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 позовні вимоги задоволені повністю. Зобов'язано ФОП ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,22 га, розташовану у Деснянському районі міста Києва по вул. Теодора Драйзера біля автостоянки кооперативу "Північний, що використовується під розміщення автостоянки і торгівельного намету та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан. Стягнуто з відповідача в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1218 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_5 звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, не з'ясував той факт, що відповідач не здійснював самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки його діяльність полягала в організації місць тимчасового відстою транспортних засобів відповідно до укладених договорів з КП «Деснянськпарксервіс» та КП «Київтранспарксервіс».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (далі - третя особа).

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема, на 15.12.2015.

У судовому засіданні 15.12.2015 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Зазначив, що 08.10.2015 між ним та третьою особою було укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування. Наполягав на тому, що наведені обставини свідчать про правомірність користування ФОП ОСОБА_5 спірною земельною ділянкою.

Представник позивача та прокурор у судовому засіданні 15.12.2015 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. При цьому зазначили, що під час проведення органами прокуратури відповідної перевірки, а також на момент ухвалення рішення Господарським судом міста Києва у даній справі, договору між відповідачем та третьою особою не існувало, а відтак, даний доказ не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання 15.12.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка, надана представником третьої особи 01.12.2015 про обізнаність щодо дати наступного судового засідання.

Жодних клопотань або пояснень у судове засідання 15.12.2015 представник третьої особи не подав. Разом з цим, у попередньому судовому засіданні (01.12.2015) надав письмові пояснення, в яких підтвердив факт укладення 08.10.2015 між третьою особою та відповідачем договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування на спірній земельній ділянці.

Частиною 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 визначено, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань та заяв про відкладення розгляду справи (в тому числі щодо неможливості подання доказів з причин, що не залежать від сторони тощо), з огляду на значний строк перебування даної справи в апеляційному провадженні, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, прокуратурою Деснянського району міста Києва було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України у формі представництва при використанні земельних ділянок на території Деснянського району міста Києва.

Так, 17.02.2015 прокуратура Деснянського району міста Києва звернулась до департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з листом № 10-53/767вих15 щодо проведення обстеження земельної ділянки за адресою вул. Теодора Драйзера (обліковий номер НОМЕР_1), площею близько 0,22 га, на якій розміщено автостоянку та торгівельний намет, що використовуються ФОП ОСОБА_5.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки № 147/03 від 18.02.2015 встановлено, що на земельній ділянці на вул. Теодора Драйзера у Деснянському районі міста Києва (біля автостоянки кооперативу "Північний"), обліковий номер НОМЕР_1, влаштовано паркувальний майданчик орієнтовною площею 0,22 га, господарську діяльність по експлуатації якого здійснює ФОП ОСОБА_5 за відсутності документів, які посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції прокурор та позивач правомірно наполягали на тому, що за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідач неправомірно користується земельною ділянкою площею 0,22 га, розташованою у Деснянському районі міста Києва по вул. Теодора Драйзера біля автостоянки кооперативу "Північний" (код ділянки НОМЕР_1). Доказів на спростування вказаного під час розгляду справи в суді першої інстанції апелянтом надано не було, а тому його доводи в цій часині не приймаються судом апеляційної інстанції через необґрунтованість.

Згідно вимог пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Нормами статті 2 Господарського процесуального кодексу України та резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року по справі № 1-1/99, З-рп/99 визначено, що прокурори вправі звертатися до суду з позовами в інтересах держави в особі органів державної влади. В позові прокурор самостійно визначає, в чому саме полягає порушення інтересів держави, обґрунтовує їх захист.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У відповідності до норм статті 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що прокуратурою вірно визначено орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах у встановленому чинним законодавством порядку.

Так, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що спірна земельна ділянка не перебуває у державній або приватній власності, натомість вона знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Києва, яка реалізує це право відповідно до статті 80 Земельного кодексу України через органи місцевого самоврядування - Київську міську раду.

В мотивувальній частині рішення по даній справі суд першої інстанції вказував на відсутність доказів наявності у відповідача документів, які, відповідно до чинного законодавства України, посвідчують право користування спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим визнав позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх повністю.

Суд апеляційної інстанції зазначає про правомірність висновків місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Так, згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади.

Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та, зокрема, встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди землі (стаття 124 вказаного Кодексу).

Способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

За приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначені правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, та передбачено, що цей Закон спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля (преамбула Закону).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", у якій міститься визначення термінів, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

В свою чергу, станом на момент проведення перевірки, подання прокурором позову та ухвалення рішення по даній справі у відповідача були відсутні належні докази на підтвердження права володіння чи користування ФОП ОСОБА_5 спірною земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що право ФОП ОСОБА_5 на користування спірною земельною передбачено договором № 19 від 01.05.2009, укладеним між КП «Деснянськпарксервіс» та відповідачем.

Так, судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України встановлено, що КП «Деснянськпарксервіс» не є особою, яка має право передавати в користування спірну земельну ділянку та розміщений на ній паркувальний майданчик, оскільки рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 від "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" було затверджено перелік парувальних майданчиків та закріплено спірний паркувальний майданчик саме за Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (третя особа по справі).

При цьому, в договорі від 01.05.2009 міститься невірна адреса місцезнаходження паркувального майданчика, а також інша площа, яка відрізняється від площі земельної ділянки, що є предметом даного спору. Доводи апелянта про те, що він не експлуатував спірну земельну ділянку за вищенаведеною адресою не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду рішення місцевого господарського суду.

Натомість, самим відповідачем у судовому засіданні, а також у клопотанні від 15.12.2015 підтверджено, що станом на дату ухвалення рішення по даній справі між ним та третьою особою не існувало договору, який би надав відповідачу право користування спірною земельною ділянкою, а також право експлуатації фіксованих місць паркування, розташованих на ній.

Сторонами не заперечується, що договір про надання відповідачу право на експлуатацію фіксованих місць паркування було укладено лише 08.10.2015, тоді як рішення по даній справі ухвалено ще 27.04.2015 року. Відтак такий правочин не існував на момент прийняття Господарським судом міста Києва рішення по даній справі і відповідач на той час користувався спірною земельною ділянкою без належної правової підстави.

В свою чергу, у відповідності до приписів ст. 101 ГПК України, предметом дослідження суду апеляційної інстанції можуть бути лише ті докази, які існували на момент прийняття рішення суду першої інстанції, проте з поважних причин не були подані сторонами (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.09.2014 по справі № 911/1164/13).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення по даній справі в матеріалах справи були відсутні належні докази наявності у відповідача документів, які, відповідно до чинного законодавства України посвідчують право користування спірною земельною ділянкою, позовні вимоги прокуратури законно та обґрунтовано були задоволені місцевим господарським судом.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов в повному обсязі, оскільки встановлені у даній постанові факти свідчать про безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою на час проведення органами прокуратури відповідної перевірки, а також на момент ухвалення рішення по даній справі, тоді як доводи апелянта про існування попереднього договору від 10.04.2015 щодо надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування за адресою: АДРЕСА_1, є безпідставними, оскільки наявність такого договору, по-перше, свідчить лише про намір в майбутньому укласти основний договір, а по-друге, не є належним доказом в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України, виходячи з предмету спору у даній справі.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що факт наявності діючого договору, яким передбачено право користування земельною ділянкою та експлуатацію фіксованих місць паркування на АДРЕСА_1 має бути врахований органами ДВС під час виконання рішення суду першої інстанції у даній справі (з вчиненням відповідних процесуальних дій, згідно приписів Закону України "Про виконавче провадження"), однак наведені обставини не є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та відмови в позові.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі № 910/5035/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі № 910/5035/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5035/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк