ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 р. Справа № 923/1901/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Александрової Л.І. при секретарі Кудак М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна", м. Херсон

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Стрілец", м. Херсон

про стягнення 214764 грн. 73 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, представник, дов. № 43 від 25.12.2014 року;

від відповідача - ОСОБА_2, представник, дов. № 22-04/14 від 22.04.2014 року.

В судовому засіданні згідно з приписами ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення після закінчення розгляду справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" (позивач) звернувся до господарського суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Стрілец" (відповідач), яким просить стягнути на свою користь пеню у розмірі 214764 грн. 73 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 54, 55 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 23.11.2015 р. порушено провадження у справі та розгляд справи призначений на 08.12.2015 р.

Представник позивача підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити повністю з зазначених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача проти позову заперечує, просить суд відмовити позивачу в його задоволенні, з підстав, які вказано у відзиві на позов та заявив про застосування судом позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Між ТОВ «Екобіотек-Україна» (Покупець) та СТОВ «СТРІЛЕЦЬ» (Продавець) 17 березня 2014 року було укладено Договір поставки № 34 (надалі - Договір № 34).

Відповідно до 1.1. Договору Продавець зобовязується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити Товар згідно специфікації, яка наведена у Додатку до даного Договору, що є невідємною частиною цього Договору.

Згідно Специфікації (Додаток № 1) Продавець у строк з 19.03.2014 р. по 23.03.2014 р. зобов'язався поставити на адресу Покупця насіння соняшника в кількості 100 т. +/- 5%.

Відповідачем, на виконання умов Договору, поставлено товар в загальній кількості 14,698 т, що підтверджується наступними документами: видаткова накладна № РН-0000017 від 21.03.2014 р., товарно-транспортна накладна № 21/4 від 21.03.2014 р. на кількість поставки 14,698 т., податкова накладна № 11/2 від 21.03.2014 р.

За отриманий Товар ТОВ «Екобіотек-Україна» розрахувався у повному обсязі, що підтверджується рахунками-фактурами № СФ-0000018 від 21.03.2014 р. та банківською випискою за 25.03.2014 р.

Таким чином, СТОВ «СТРІЛЕЦЬ» не в повному обсязі виконано умови Договору № 34, оскільки не було здійснено поставку насіння соняшника в кількості 85,302 т. на загальну суму 341208,00 грн.

Згідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГПК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГПК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу країни зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" (далі - Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезгаданого Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічна норма міститься в п. 2 ст. 343 ГК України.

В даному випадку відповідно до п. 9.1. та 9.2. Договору Сторони прийшли до згоди, що за даним Договором Продавець і Покупець несуть відповідальність у рамках дії кожної зі Сторін відповідно до діючого законодавства України.

За неналежне виконання своїх обовязків Винна сторона сплачує Другій стороні за її вимогою пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період неналежного виконання зобовязання, від суми не виконаного зобовязання за кожний день прострочення.

На підставі вищезазначених норм чинного законодавства та умов договору позивач нарахував відповідачу за порушення виконання зобов'язань 214764,73 грн. пені за період з 24.03.2014 року по 02.11.2015 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від не виконаного зобовязання за кожний день прострочення.

Проте, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відтак, нарахування пені позивач мав здійснити за шість місяців, тобто не з 24.03.2014 р. до 02.11.2015 р., а з 24.03.2014 р. по 24.09.2014 р.

До тогож, позивач стверджує порушення умов договору поставки № 34 від 17 березня 2014 року, а саме, - про відсутність поставки з боку відповідача насіння соняшника в кількості 85,302т на загальну суму 341208,00грн., внаслідок чого, позивач застосовує фінансову відповідальність, у вигляді пені, за непостачання 85,302т, що вбачається з розрахунку пені, доданого до позовної заяви.

Проте, з вказаними розрахунками позивача погодитися неможливо з огляду на умови специфікації (додаток № 1 до договору), в якій, зокрема, зазначено про кількість поставки насіння соняшника в кількості 100т (+/-5%). Відтак, умовами специфікації допускається факт поставки відповідачем насіння соняшника у межах (+/-5%) від 100т (загального обсягу поставки).

Отже, з наведеного слідує, що за умовами договору поставки та специфікації, Відповідач має можливість поставити на адресу позивача 95т насіння соняшника (100т - 5т (5%). За таких умов, фінансова відповідальність для відповідача, у вигляді пені, має наступати за непоставку 80,302т насіння соняшника, а не 85,302 т, як зазначено позивачем.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, позивачем безпідставно збільшена сума пені, нарахованої без врахування приписів п. 6 ст. 232 ГК України та умов договору.

Крім того, Позивачем не враховано наступні положення чинного законодавства, які безпосередньо регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до умов договору поставки та специфікації (додаток № 1 до договору), Відповідач зобов'язувався поставити на адресу Позивача у строк з 19.03.2014 року по

23.03.2014 року насіння соняшника в кількості 100т (+/-5%).

З урахуванням допустимого відхилення (+/- 5%), Відповідачем на адресу Позивача поставлено у передбачені специфікацією строки 14,698т насіння соняшника, що підтверджується відповідними первинними документами, доданими Позивачем до позовної заяви, а саме, - копіями видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податковою накладною, рахунком-фактурою.

Стверджуючи про порушення відповідачем власних господарських зобов'язань, Позивач зазначає, що передостаннім не поставлено насіння соняшника в кількості 85,302т на суму 341208,00грн. за період з 19.03.2014 року по 23.03.2014 року, відповідно здійснює розрахунок пені, в якості фінансової відповідальності, починаючи з 24.03.2014 року по 02.11.2015 року (включно).

Проте, вказані розрахунки пені, які зроблені Позивачем, не відповідають положенням чинного законодавства, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в статті 526 Цивільного кодексу України.

За визначенням частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України передбачила, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За визначенням частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, позивач дізнався про невиконання відповідачем умов договору поставки у вигляді не поставлення 85,302т насіння соняшника, 24.03.2014 року, оскільки специфікацією № 1 до договору встановлено строк поставки з 19.03.2014 року по 23.03.2014 року, за таких обставин, початок перебігу строку для нарахування пені розпочався з 24.03.2014 року.

Стаття 253 Цивільного кодексу України встановила, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до частини 3 статті 254 Цивільного кодексу України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, враховуючи приписи статті 232 Господарського кодексу України та статей 253, 254 Цивільного кодексу України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання має бути припинено 24.09.2014 року, тобто від дня коли зобов'язання мало бути виконано - 23.03.2014 року.

З викладеного вбачається, що нарахування Позивачем пені з 25.09.2014 року по 02.11.2015 року (включно) не відповідає вимогам Господарського кодексу України, оскільки договір про поставку не містить будь-яких умов (підстав, положень) щодо можливості нарахування пені поза межами строку, встановленому Господарським кодексом України, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Що стосується нарахування пені Позивачем за період з 24.03.2014 року по 24.09.2014 року, слід зазначити про таке.

Відповідно до положень статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Початок перебігу позовної давності окреслений у статті 261 Цивільного кодексу України, а саме, - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, у зв'язку із визначенням у специфікації № 1 строку виконання зобов'язань щодо постачання насіння соняшника - 23.03.2014 року, початком перебігу строку звернення до суду з вимогами про захист (позовної давності) є 24.03.2014 року, а закінчується такий строк - 24.03.2015 року, у відповідності до статті 254 Цивільного кодексу України, яка передбачила, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Наслідки спливу позовної давності встановлені у статті 267 Цивільного кодексу України, а саме, - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З викладеного необхідно зробити висновок про пропущення (спливу) строку позовної давності, в межах якого Позивач має право на захист порушених прав, оскільки, вказаний строк сплив 24.03.2015 року.

Таким чином, вказані обставини щодо спливу строку позовної давності є підставою для відмови Позивачу у задоволенні позову, оскільки, Відповідач, як сторона по справі, до винесення рішення по цій справі, у даному відзиві, наполягає на застосуванні Господарським судом Херсонської області наслідків спливу строку позовної давності.

Слід також зазначити, що статтею 259 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Однак, між Позивачем та Відповідачем не укладалось жодного договору про збільшення позовної давності.

Крім того, відсутні обставини, за умови настання яких перебіг позовної давності зупиняється або переривається (статті 263, 264 Цивільного кодексу України). Також, від Позивача по справі не надійшло до суду клопотання про поновлення строку щодо звернення з позовом із посиланням на наявність поважних причин, у зв'язку із настанням яких Позивач пропустив строк позовної давності.

Водночас, позовні вимоги Позивача (стягнення пені) не є вимогами, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 Цивільного кодексу України).

За таких обставин у задоволенні позову має бути відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1.В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 15.12.2015 р.

Суддя Л.І. Александрова