ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 грудня 2015 року Справа № 916/4903/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючий суддя: судді:Дроботова Т.Б., Алєєва І.В. (доповідач), Рогач Л.І.
за участю представників:
від позивача:Кушнір С.В., дов. №1/С/Д/А від 28.11.2014р.;
від відповідача 1:не з`явився;
від відповідача 2:Субботін О.М., дов. №220/384/д від 26.05.2015р.;
від третьої особи:не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуМіністерства оборони України
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р.
у справі господарського суду№916/4903/14 міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез"
до 1. Військової частини НОМЕР_1 ; 2. Міністерства оборони України
третя особаВійськова частина НОМЕР_2
простягнення 131 435,13грн.
В С Т А Н О В И В:
Рішенням господарського суду міста Києва від 06.07.2015р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р. у справі №916/4903/14, позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" у 91274,40грн. - заборгованості, 17342,14грн. - інфляційних втрат .Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Міністерство оборони України з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій не погодилось та звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові акти, а справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 08.12.2015р. зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

У письмовому відзиві на касаційну скаргу позивач просив оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 15.12.2015р. представник Міністерства оборони України підтримав вимоги касаційної скарги, представник позивача заперечував проти її задоволення. Інші учасники судового процесу уповноважених представників не направили. Явка не визнавалась обов`язковою.

Перевіривши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, Вищий господарський суд України дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Міністерства оборони України.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 23.10.2013р. між Військовою частиною НОМЕР_1 (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" (продавець) укладений договір про закупівлю робіт за державні кошти №368, відповідно до умов якого продавець зобов`язується у 2013 році поставити товар, зазначений у договорі, накладній вартістю 91 274,40грн. (в редакції додаткової угоди №1 від 20.11.2013р.), а покупець - прийняти і оплатити товар протягом 35 банківських днів з моменту підписання видаткової накладної та надання продавцем рахунку на оплату.

Також господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов зазначеного договору продавцем було поставлено покупцеві товар на загальну суму 91274,40грн., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними №313 від 06.11.2013р. на суму 66581,40грн. та №327 від 20.11.2013р. на суму 24693,00грн., а також актом звірки розрахунків від 19.02.2014р.

В зв`язку з тим, що покупець не розрахувався за отриманий товар, позивач звернувся з відповідною позовною заявою до господарського суду про стягнення боргу, пені, штрафу та інфляційних втрат.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 цього ж кодексу передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

В частині 1 ст. 691 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Також господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що з 30.09.2014р. для військової частини НОМЕР_1 введено в дію умовне найменування "Військова частина НОМЕР_3 " (наказ командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) Міністерства оборони України №1 від 30.09.2014р.) та в подальшому на виконання вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 25.11.2014р. №Д-322/1/42ДСК військову частину НОМЕР_3 переформовано у військову частину НОМЕР_2 , яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України за ідентифікаційний кодом 22993040, як суб`єкт без права юридичної особи, головним підприємством визначено Міністерство оборони України (ідентифікаційний код 00034022).

Військові формування у відповідності до положень Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" відповідають за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають в них в розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів, держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями військових формувань, в даному випадку - Міністерство оборони України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про Збройні Сили України" фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Фінансування витрат Міністерства оборони України на виконання завдань, до яких можуть залучатись з`єднання, частини і підрозділи Збройних Сил України, визначених ч. 3 ст. 1 цього Закону, здійснюється Кабінетом Міністрів України за рахунок коштів, що виділяються у встановленому законом порядку на виконання цих завдань, або додаткових коштів (надходжень).

Беручи до уваги вищевикладене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та апеляційної інстанції про стягнення заборгованості за договором про закупівлю товару за державні кошти №368 від 23.10.2013р. з Міністерства оборони України, як особи, яка несе субсидіарну відповідальність відповідно до закону.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що умовами вищезазначеного договору не передбачена відповідальність покупця за невиконання або неналежного виконання зобов`язань, а відтак з урахуванням приписів ст.ст. 546, 547 та 548 ЦК України суди дійшли до вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу та пені.

Щодо іншої частини позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, судова колегія касаційної інстанції погоджується з мотивами задоволення останніх господарськими судами попередніх інстанцій.

Беручи до уваги вищевикладене, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Не приймаються до уваги посилання заявника касаційної скарги щодо безпідставності стягнення місцевим господарським судом витрат на послуги адвоката, оскільки наявність цих витрат підтверджується договором про надання правової допомоги та ведення справи в господарському суді №21 від 21.10.2014р. укладений з адвокатом Кушніром С.В. (який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №345 від 19.10.2009р.); актом прийому-передачі виконаних робіт №1 від 03.12.2014р.; платіжним дорученням №619 від 17.12.2014р.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв`язку з чим підстави для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р. у справі №916/4903/14 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:
Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р. у справі №916/4903/14 залишити без змін, а касаційну скаргу Міністерства оборони України без задоволення.

Головуючий суддя Т.Б. Дроботова
Суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Л.І. Рогач