РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015Справа №910/27482/15

За позовом Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр"

до Комунального підприємства "Ремонтно-експлуатаційна організація - 2"

про стягнення заборгованості в сумі 13 269,23 грн.

Суддя О.С. Комарова

За участю представників сторін:

від позивача Масько А.М. (представник за довіреністю);

Коваль К.М. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

В судовому засіданні 08 грудня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр", 23.10.2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою вих. № 02-4986 від 19.10.2015 року до відповідача, Комунального підприємства "Ремонтно-експлуатаційна організація - 2", про стягнення заборгованості в сумі 13 269,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як замовник, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором про надання послуг№3487 від 14.01.2014 року, зокрема, у визначений відповідним договором строки не здійснив в повному обсязі оплату вартості наданих йому позивачем, як виконавцем, послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 7 116,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 971,64 грн., інфляційних у розмірі 3 009,13 грн. та 3% річних у розмірі 172,46 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 року порушено провадження у справі № 910/27482/15 та призначено її до розгляду на 24.11.2015 року.

Представники сторін в судове засідання 24.11.2015 року з'явилися, вимоги ухвали суду від 26.10.2015 року виконали частково, надали пояснення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні 24.11.2015 року судом оголошувалась перерва на 08.12.2015 року.

В судовому засіданні 08.12.2015 року представники позивача надали витребувані судом письмові пояснення із детальним розрахунком заявленої до стягнення суми пені, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а його пояснення по суті спору були заслухані судом в попередньому судовому засіданні.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2014 року між Комунальним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр" (далі - виконавець) та Комунальним підприємством "Ремонтно-експлуатаційна організація - 2" (далі - замовник) був укладений договір про надання послуг №3487 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає та оплачує, а виконавець приймає на себе зобов'язання надати замовникові, за його письмовим зверненням послуги, які передбачають надання інформації щодо розщеплення проведених нарахувань, призначених пільг та субсидій і оплат за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по складових тарифу з наданням відповідних вихідних форм, а також надання та інформаційно-технологічне супроводження програмного забезпечення «Розрахунок доходів та витрат по кожному будинку окремо в розрізі складових тарифів на утримання будинків, споруд та прибудинкових територій».

За змістом п. 2.2 Договору оплата за отриману послугу згідно п. 1.1 Договору проводиться замовником протягом 7-ми банківських днів після отримання послуги, що визначається по даті підписання актів приймання-передачі наданих послуг. Акт приймання-передачі наданих послуг складається виконавцем у двох примірниках, по одному для кожної із сторін.

Позивач зазначає, що свої зобов'язання за Договором виконав належним чином на загальну суму 7 116,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг згідно Договору №333-11247 від 30.09.2014 року, №333-12559 від 31.10.2014 року, №333-13886 від 28.11.2014 року, №333-15233 від 31.12.2014 року, №333-1039 від 30.01.2015 року та №333-2101 від 27.02.2015 року.

В той же час, замовник свої зобов'язання зі сплати вартості наданих послуг за Договором належним чином не виконав, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем складає 7 116,00 грн. відповідно до договору. Отже, замовником порушено права позивача та умови Договору.

Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договорів, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню, інфляційні та 3% річних.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ст. 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлює обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Як вже було встановлено судом, 14 січня 2014 року між сторонами був укладений договір про надання послуг №3487, відповідно до умов якого відповідач доручив, а позивач прийняв на себе зобов'язання надати відповідачеві, за його письмовим зверненням послуги, які передбачають надання інформації щодо розщеплення проведених нарахувань, призначених пільг та субсидій і оплат за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по складових тарифу з наданням відповідних вихідних форм, а також надання та інформаційно-технологічне супроводження програмного забезпечення «Розрахунок доходів та витрат по кожному будинку окремо в розрізі складових тарифів на утримання будинків, споруд та прибудинкових територій».

Пунктом 2.1 Договору визначено, що місячна вартість послуги, визначається відповідно до додатку №1 до договору, що є невід'ємною частиною до цього договору.

Додатком №1 до Договору сторони погодили, що вартість наданих послуг за Договором з січня 2014 року за кожний місяць складає 1 164,00 грн., а з січня 2015 року - 1 230,00 грн.

За змістом п. 2.2 Договору оплата за отриману послугу згідно п. 1.1 Договору проводиться замовником протягом 7-ми банківських днів після отримання послуги, що визначається по даті підписання актів приймання-передачі наданих послуг. Акт приймання-передачі наданих послуг складається виконавцем у двох примірниках, по одному для кожної із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем були надані послуги, а відповідачем, в свою чергу, прийняті вказані послуги, що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг згідно Договору №333-11247 від 30.09.2014 року, №333-12559 від 31.10.2014 року, №333-13886 від 28.11.2014 року, №333-15233 від 31.12.2014 року, №333-1039 від 30.01.2015 року та №333-2101 від 27.02.2015 року на загальну суму 7 116,00 грн. Зазначені акти належним чином оформлені та підписані уповноваженими представниками сторін, копії актів наявна в матеріалах справи.

Відповідачем в свою чергу надані за Договором послуги не оплачені, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позовної заяви до суду складала 7 116,00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення суми основного боргу з відповідача в сумі 7 116,00 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 2 971,64 грн., інфляційних у розмірі 3 009,13 грн. та 3% річних у розмірі 172,46 грн.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

За змістом п. 6.2 Договору замовник за несвоєчасне перерахування коштів виконавцю, передбачених п. 2.1, 2.2, 2.3 даного договору, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент затримки, від простроченої суми за кожний день затримання платежу.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати наданих послуг за кожним актом приймання-передачі наданих послуг, нараховану до моменту звернення з даним позовом до суду.

В той же час, у відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, пеня нараховується за перші шість місяців прострочення, а не за весь період прострочення до подачі позову.

За перерахунком суду, здійсненим з дотриманням приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, становить 1 744,40 грн. В іншій частині (1 227,24 грн.) пеня нарахована неправомірно, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, при перевірці розрахунку суми 3% річних судом встановлено, що розмір суми 3% річних, яка підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, а саме 173,06 грн.

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 172,46 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

Крім того, здійснивши математичний розрахунок заявленої позивачем до стягнення суми інфляційних суд встановив, що під час визначення сукупного індексу інфляції за спірний період позивачем були допущені арифметичні помилки, що спричинило завищення сукупного індексу за період прострочення відповідачем грошового зобов'язання.

За перерахунком суду розмір інфляційних, що підлягає стягненню з відповідача, становить 2 876,55 грн. В іншій частині (132,58 грн.) інфляційні нараховані до стягнення безпідставно.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судом проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі 11 909,41 грн., в тому числі - основного боргу в сумі 7 116,00 грн., пені в сумі 1 744,40 грн., інфляційних у розмірі 2 876,55 грн. та 3% річних у розмірі 172,46 грн. В частині стягнення пені у розмірі 1 227,24 грн. та інфляційних у розмірі 132,58 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних в сумі 1 093,18 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Ремонтно-експлуатаційна організація - 2" (ЄДРЮОФОП 36114004, адреса: 03134, м. Київ, вул. Кільцева дорога, 5-Б), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр" (ЄДРЮОФОП 04013755, адреса: 02192, м. Київ, вул. Космічна, 12-А), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основного боргу - 7 116,00 грн. (сім тисяч сто шістнадцять гривень 00 копійок), пені - 1 744,40 грн. (одна тисяча сімсот сорок чотири гривні 40 копійок), інфляційних - 2 876,55 грн. (дві тисячі вісімсот сімдесят шість гривень 55 копійок), 3% річних - 172,46 грн. (сто сімдесят дві гривні 46 копійок) та судового збору - 1 093,18 грн. (одна тисяча дев'яносто три гривні 18 копійок). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію даного рішення направити відповідачу у справі № 910/27482/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 14.12.2015 року.

Суддя О.С. Комарова