ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2015 р.Справа № 916/4039/15

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Волкова Р.В.,

при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м.Київ

до відповідача: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, м.Одеса

про: стягнення 103372,30грн.

За участю:

представника позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю);

представник відповідача: ОСОБА_2 (за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про стягнення 103372,30грн. заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог посилається на укладання між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області 07.06.2006 договору оренди нерухомого майна що належить до державної власності № ДФ-68, а саме, нежитлові приміщення в адміністративному будинку площею 231,40кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Успенська, 4, укладання між позивачем як балансоутримувачем майна та відповідачем договору від 02.11.2006 № КД-9703, невиконання відповідачем умов договору щодо оплати питної холодної води та гарячої води для господарсько-побутових потреб, подачу теплоносія у вигляді гарячої води для обігріву приміщення, приймання господарсько-побутових стоків та технічне обслуговування вентиляційних систем. Посилається на виникнення основного боргу у розмірі 103372,30грн. за період з червня 2013 року по серпень 2015 року та на інші вказані у позовній заяві обставини.

Відповідач вимоги позивача не визнав, посилаючись на неотримання рахунків від позивача, визначення розрахункового періоду в 1 місяць, невикористання позивачем свого права на зупинення надання послуг, неможливість здійснення оплати відповідачем як бюджетною установою без попереднього внесення такого платежу у кошторис на відповідний рік та на інші вказані у відзиві обставини.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області 07.06.2006 був підписаний договір оренди нерухомого майна що належить до державної власності, № ДФ-68.

Відповідно до п.1.1 вказаного договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме, нежитлові приміщення в адміністративному будинку площею 253,63кв.м., що перебувають на балансі позивача та розташовані за адресою м.Одеса, вул.Успенська, 4. В подальшому до договору вносились зміни, в тому числі стосовно площі приміщень, яка склала 231,40кв.м.

Пунктом 5.6 договору на відповідача був покладений обовязок укласти з балансоутримувачем обєкту оренди, тобто з позивачем, договору про відшкодування витрат позивача на утримання обєкту оренди, надання комунальних послуг та користування земельною ділянкою.

На виконання цього пункту, між позивачем та відповідачем був підписаний відповідний договір від 02.11.2006 р. № КД-9703.

Зазначений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.175 Господарського Кодексу України.

Ст.629 Цивільного Кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст.193 ГК України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 525 Цивільного Кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або зміну його умов не, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями до ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

П.1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач стверджує, що відповідач не сплатив надані йому послуги, чим порушив умови договору стосовно строків оплати.

Вказане твердження суд вважає недоведеним, виходячи з наступного.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.3.3 договору, відповідач здійснює оплату на підставі рахунків позивача протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунку.

До матеріалів справи не надано рахунків позивача, доказів їх направлення та отримання відповідачем. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких на адресу відповідача направлялись рахунки, які сам позивач отримував від комунального підприємства "Теплопостачання міста ОСОБА_1". Вказане не відповідає умовам п.3.3 договору, оскільки зазначене комунальне підприємство не є стороною по договору № КД-9703 від 02.11.2006, у відповідача відсутні підстави для сплати рахунків інших осіб з якими у нього немає правовідносин, його обовязок полягає у оплаті наданих послуг саме позивачеві.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення 103372,30грн. заборгованості задоволенню не підлягають, внаслідок відсутності доказів наявності обставин, з якими сторони повязали виникнення обовязку здійснити оплату та початок перебігу строку на виконання цього зобовязання, тобто в звязку з відсутністю виставлених позивачем рахунків відповідно до вимог п.3.3 договору.

Відповідно до ст.44, ст.49 Господарського процесуального Кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625-627 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 175, 193 Господарського Кодексу України, 22, 33, 36, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області 103372,30грн. заборгованості.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 23.10.2015 року.

Повний текст рішення складено 16 грудня 2015 р.

Суддя Р.В. Волков