КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа№ 911/5484/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача (стягувача): Х рапаль М.В. - довіреність б/н від 05.01.2015;

Родіна Т.М. - довіреність б/н від 04.02.2014;

від відповідача (боржника): Титорчук С.Ф. - довіреність б/н від 23.06.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Норвік Україна"

на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.11.2015

у справі № 911/5484/14 (суддя - Лутак Т.В.)

за позовом Фермерського господарства "Мрія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норвік Україна"

про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.11.2015 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Норвік Україна" про визнання наказу Господарського суду Київської області № 911/5484/14 від 23.06.2015 таким, що не підлягає виконанню.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ТОВ "Норвік Україна" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 06.11.2015 та задовольнити заяву відповідача про визнання наказу Господарського суду Київської області № 911/5484/14 від 23.06.2015 таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, не дослідив той факт, що обов'язок боржника повністю відсутній, оскільки майно, яке розташоване на спірних ділянках, не належить на праві власності відповідачу, а було продано іноземній компанії.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження.

У судових засіданнях оголошувалися перерви, зокрема, на 15.12.2015, строк розгляду апеляційної скарги продовжувався, справа слухалася різними складами суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2015 у складі судової колегії: головуючий суддя - О.М. Коротун, судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. апеляційну скаргу прийнято до провадження.

У судовому засіданні 15.12.2015 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу місцевого господарського суду - скасувати. Крім того, заявив клопотання про залучення третьої особи, в якому просив залучити до участі у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ПП «Сембі». Дане клопотання обґрунтовано тим, що власником дерев'яного майданчика біля літнього кафе, який входить в перелік об'єктів, від яких необхідно звільнити спірні земельні ділянки, є саме зазначена особа. Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу 12 Господарського процесуального кодексу України", норми ГПК України щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК України прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, крім зазначеного у статті 27 ГПК України права залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Пункт 1.6. зазначеної Постанови Пленуму встановлює, що ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін (стаття 27 ГПК). Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Розглянувши клопотання відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення в розумінні ст. 27 ГПК України. Так, позов у даній справі було пред'явлено виключно до ТОВ "Норвік Україна". При цьому, господарські суди трьох інстанцій в межах даного спору дійшли висновків про безпідставне користування спірними земельними ділянками тільки відповідачем (у зв'язку з чим позов було задоволено саме до останнього).

Враховуючи викладене, клопотання відповідача про залучення третьої особи не підлягає задоволенню, зокрема, через недоведеність та необґрунтованість такого клопотання в розумінні ст. 27 ГПК України (заявленого після набрання рішенням по справі законної сили).

Представник стягувача у судовому засіданні 15.12.2015 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що вважає ухвалу місцевого господарського суду законною та обґрунтованою та просив залишити її без змін. Наполягав на тому, що рішення по даній справі набрало законної сили, а наказ, який видано на підставі вказаного рішення, підлягає обов'язковому виконанню. Крім того, даний наказ було частково виконано органами ДВС.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, заслухавши доводи представників сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність ухвали суду першої інстанції та відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 05.03.2015 позовні вимоги ФГ «Мрія» задоволено повністю. Зокрема, зобов'язано ТОВ «Норвік Україна» усунути перешкоди в користуванні ФГ «Мрія» земельними ділянками шляхом звільнення самостійно зайнятих земельних ділянок з відповідними площами та кадастровими номерами.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 вищезазначене рішення у справі № 911/5484/14 залишено без змін. Таким чином, саме з цієї дати рішення набрало законної сили у відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України.

23.06.2015 на виконання рішення Господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14 видано відповідні накази.

Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2015 вищезазначене рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції у справі № 911/5484/14 залишено без змін.

Заявник, в обґрунтування поданої ним заяви посилається на те, що ТОВ «Норвік Україна» ніяким чином не здійснює перешкоди у користуванні ФГ «Мрія» земельними ділянками за цільовим призначенням, а саме для ведення селянського фермерського господарства, та ніяким чином не зможе привести спірні земельні ділянки у відповідний приданий для використання за цільовим призначенням стан, оскільки відповідач не має повноважень для зміни цільового призначення земель, так як ці земельні ділянки є ділянками, які належать державі та відносяться до земель водного фонду. Крім того, заявник стверджує, що він не являється власником майна, від якого необхідно звільнити земельні ділянки, що підтверджується договором № 2015/2-ТНС від 02.02.2015.

Відмовляючи в задоволенні заяви відповідача, суд першої інстанції правомірно зазначив про відсутність обставин, які б свідчили про звільнення боржника від обов'язку, встановленого рішенням Господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14, зокрема, в частині усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками, які належать ФГ «Мрія».

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду і вважає правомірною ухвалу суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У відповідності зі ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України.

Крім того, частиною 5 ст. 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. ст. 115, 116 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Статтею 117 ГПК України встановлено, що господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню. Господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що однією з підстав визнання наказу таким, що не підлягає виконанню є відсутність обов'язку боржника за наказом повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що судовими рішеннями господарських судів різних інстанцій у даній справі був встановлений той факт, що ТОВ «Норвік Україна» самовільно займає земельні ділянки загальною площею 10,335 га в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для здійснення своєї господарської діяльності, які перебувають у користуванні ФГ «Мрія».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи заявника про те, що він не являється власником майна, від якого необхідно звільнити земельні ділянки, які сторона підтверджує договором № 2015/2-ТНС від 02.02.2015, правомірно були відхилені судом першої інстанції з посиланням на відсутність належних та допустимих доказів переходу права власності на тимчасові споруди, що розташовані на спірній земельній ділянці, до Компанії «СІТІ Ф ЕНД П ЛТД», а також з огляду на той факт, що вищенаведені обставини досліджувалися судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення Господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що спірні накази були своєчасно подані до органів ДВС позивачем та в подальшому частково виконані державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, зокрема, знесені тимчасові будівлі та споруди, що були розташовані на спірних земельних ділянках. Даний факт підтверджується актом державного виконавця від 24.11.2015 (копія якого додано позивачем до матеріалів справи).

В свою чергу, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 року зазначено, що неможливість для позивача отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його або її користь, складає втручання у право на мирне володіння майном, яке викладене у першому параграфі статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до приписів ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило у законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України", п. 72 "Оцінка Суду").

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у разі належної обґрунтованості, обставини, викладені відповідачем у заяві, можуть бути враховані органами ДВС під час виконання рішення суду першої інстанції у даній справі (з вчиненням відповідних процесуальних дій, згідно приписів Закону України "Про виконавче провадження"), однак наведені обставини жодним чином не свідчать про недійсність або неправомірність судового наказу, виданого на виконання чинного рішення суду.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, правомірним є висновок місцевого господарського суду, що заявником всупереч вищезазначених норм законодавства не доведено суду належними та допустимими доказами наявності встановлених законом підстав для визнання наказу Господарського суду Київської області від 23.06.2015 у справі № 911/5484/14 таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів окремо зауважує, що позиція, викладена у даній постанові, узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у справі «Будров проти Росії» прямо вказує, що право на звернення до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби правова система країн-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим для виконання, залишалося би не чинним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що ст. 6 Конвенції підлягає застосуванню при розгляді даної заяви.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32 - 34, 36, 43, 49, 99, 101- 106, 117 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Норвік Україна" на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.11.2015 у справі № 911/5484/14 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 06.11.2015 у справі № 911/5484/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/5484/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк