ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2015 р. Справа № 914/2934/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача не зявився.

від відповідача (скаржник) - ОСОБА_2 (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко, б/н і б/д

на рішення господарського суду Львівської області від 07.10.2015 року (суддя Манюк П.Т.)

у справі № 914/2934/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТД Планета Океан, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко, м. Буськ, Львівської області

про стягнення 386 391, 86 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 07.10.2015р. у справі № 914/2934/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД Планета Океан суму у розмірі 394 119,71 грн., з них:

- 112 006, 86 грн. пені;

- 17 557, 00 грн. 3% річних;

- 256 828, 00 грн. інфляційних втрат;

- 7 727, 85 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач прострочив термін розрахунків перед позивачем, оскільки оплату за поставлений позивачем товар здійснив з порушенням строків, визначених п. 5.1 договору. У звязку з тим, що відповідач не здійснив оплату отриманого товару у строки передбачені договором, позивач правомірно нарахував йому пеню в розмірі 112 006, 86 грн., інфляційні втрати в розмірі 256 828, 00 грн. та 3% річних в розмірі 17 557, 00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення господарського суду Львівської області від 07.10.2015р. у справі № 914/2934/15, зменшивши розмір 3% річних до 17 276,26 грн., та розмір інфляційних втрат до 25073,97 грн., мотивуючи це неправильним здійсненням позивачем розрахунків спірних сум. Зазначає, що розмір пені ним не оскаржується. Просить також зменшити нарахований розмір неустойки до 56003,43 грн. та розстрочити виконання рішення суду до шести місяців рівними частинами, мотивуючи це порівняно великим розміром заявлених до стягнення сум та подаючи відповідні бухгалтерські документи.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У призначені судові засідання представник позивача не забезпечив явки свого уповноваженого представника, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи строки розгляду справи, а також те, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою, участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ст. 22 ГПК України, докази у справі є достатніми для вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглядати спір без участі представників сторін за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у клопотанні про розстрочення виконання рішення суду слід відмовити, апеляційну скаргу слід задоволити частково, а рішення господарського суду першої інстанції - скасувати частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.09.2013 р. між сторонами був укладений договір поставки 20/09 (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, позивач зобовязується систематично постачати та передавати відповідачу товар, на підставі заявлених відповідачем замовлень на постачання, а відповідач зобовязується приймати цей товар та оплачувати його на умовах, визначених цим договором.

Позивачем здійснено поставку товару згідно наступних видаткових накладних:

№ РН-0000008 від 15.01.2014 на суму 15 268,80 грн. (а.с. 54, Т.1);

№ РН-0000010 від 28.01.2014 на суму 66 600,00 грн. (а.с. 56, Т.1);

№ РН-0000018 від 12.02.2014 на суму 7 980,00 грн. (а.с. 58, Т.1);

№ РН-0000024 від 18.02.2014 на суму 83 250,00 грн. (а.с. 60, Т.1);

№ РН-0000032 від 25.02.2014 на суму 9 261,00 грн. (а.с. 62, Т.1);

№ РН-0000043 від 12.03.2014 на суму 43 750,56 грн. (а.с. 64, Т.1);

№ РН-0000052 від 19.03.2014 на суму 35 150,40 грн. (а.с. 66, Т.1);

№ РН-0000064 від 26.03.2014 на суму 49 210,56 грн. (а.с. 68, Т.1);

№ РН-0000072 від 01.04.2014 на суму 6 450,12 грн. (а.с. 70, Т.1);

№ РН-0000092 від 14.04.2014 на суму 19 900,08 грн. (а.с. 72, Т.1);

№ РН-00000108 від 23.04.2014 на суму 52 725,60 грн. (а.с. 74, Т.1);

№ РН-00000114 від 24.04.2014 на суму 35 150,40 грн. (а.с. 76, Т.1);

№ 133 від 06.05.2014 на суму 5 720,16 грн. (а.с. 78, Т.1);

№ 146 від 12.05.2014 на суму 32 460,72 грн. (а.с. 80, Т.1);

№ 162 від 20.05.2014 на суму 42 720,96 грн. (а.с. 82, Т.1);

№ 176 від 26.05.2014 на суму 80 901,84 грн. (а.с. 84, Т.1);

№ 179 від 27.05.2014 на суму 95 702,16 грн. (а.с. 86, Т.1);

№ 266 від 16.07.2014 на суму 15 200,16 грн. (а.с. 88, Т.1);

№ 293 від 31.07.2014 на суму 30 400,32 грн. (а.с. 90, Т.1);

№ 302 від 05.08.2014 на суму 41 840,64 грн. (а.с. 92, Т.1);

№ 319 від 12.08.2014 на суму 72 550,92 грн. (а.с. 94, Т.1);

№ 339 від 22.08.2014 на суму 46 300,56 грн. (а.с. 96, Т.1);

№ 346 від 26.08.2014 на суму 34 560,00 грн. (а.с. 98, Т.1);

№ 406 від 26.09.2014 на суму 20 317,50 грн. (а.с. 100, Т.1);

№ 439 від 16.10.2014 на суму 60 480,00 грн. (а.с. 102, Т.1);

№ 467 від 31.10.2014 на суму 32 480,64 грн. (а.с. 104, Т.1);

№ 494 від 17.11.2014 на суму 36 400,32 грн. (а.с. 106, Т.1);

№ 511 від 27.11.2014 на суму 36 400,32 грн. (а.с. 108, Т.1);

№ 518 від 04.12.2014 на суму 63 700,56 грн. (а.с. 110, Т.1);

№ 532 від 12.12.2014 на суму 40 950,36 грн. (а.с. 112, Т.1);

Отже, згідно видаткових накладних, ТОВ «Торговий дім «Планета океан» поставило продукції на загальну суму: 1 213 785,66 грн.

До оплати позивачем виставлено рахунки та рахунки-фактури:

№ СФ-0000008 від 15.01.2014 на суму 15 268,80 грн. (а.с. 53, Т.1);

№ СФ-0000010 від 28.01.2014 на суму 66 600,00 грн. (а.с. 55, Т.1);

№ СФ-0000018 від 12.02.2014 на суму 7 980,00 грн. (а.с. 57, Т.1);

№ СФ-0000024 від 18.02.2014 на суму 83 250,00 грн. (а.с. 59, Т.1);

№ СФ-0000032 від 25.02.2014 на суму 9 261,00 грн. (а.с. 61, Т.1);

№ СФ-0000043 від 12.03.2014 на суму 43 750,56 грн. (а.с. 63, Т.1);

№ СФ-0000053 від 19.03.2014 на суму 35 150,40 грн. (а.с. 65, Т.1);

№ СФ-0000064 від 26.03.2014 на суму 49 210,56 грн. (а.с. 67, Т.1);

№ СФ-0000072 від 01.04.2014 на суму 6 450,12 грн. (а.с. 69, Т.1);

№ СФ-0000093 від 14.04.2014 на суму 19 900,08 грн. (а.с. 71, Т.1);

№ СФ-00000108 від 23.04.2014 на суму 52 725,60 грн. (а.с. 73, Т.1);

№ СФ-00000114 від 24.04.2014 на суму 35 150,40 грн. (а.с. 75, Т.1);

№ 133 від 06.05.2014 на суму 5 720,16 грн. (а.с. 77, Т.1);

№ 146 від 12.05.2014 на суму 32 460,72 грн. (а.с. 79, Т.1);

№ 162 від 20.05.2014 на суму 42 720,96 грн. (а.с. 81, Т.1);

№ 176 від 26.05.2014 на суму 80 901,84 грн. (а.с. 83, Т.1);

№ 179 від 27.05.2014 на суму 95 702,16 грн. (а.с. 85, Т.1);

№ 226 від 16.07.2014 на суму 15 200,16 грн. (а.с. 87, Т.1);

№ 293 від 31.07.2014 на суму 30 400,32 грн. (а.с. 89, Т.1);

№ 302 від 05.08.2014 на суму 41 840,64 грн. (а.с. 91, Т.1);

№ 319 від 12.08.2014 на суму 72 550,92 грн. (а.с. 93, Т.1);

№ 339 від 22.08.2014 на суму 46 300,56 грн. (а.с. 95, Т.1);

№ 346 від 26.08.2014 на суму 34 560,00 грн. (а.с. 97, Т.1);

№ 407 від 25.09.2014 на суму 20 317,50 грн. (а.с. 99, Т.1);

№ 439 від 14.10.2014 на суму 60 480,00 грн. (а.с. 101, Т.1);

№ 465 від 29.10.2014 на суму 32 480,64 грн. (а.с. 103, Т.1);

№ 495 від 17.11.2014 на суму 36 400,32 грн. (а.с. 105, Т.1);

№ 514 від 26.11.2014 на суму 36 400,32 грн. (а.с. 107, Т.1);

№ 521 від 03.12.2014 на суму 63 700,56 грн. (а.с. 109, Т.1);

№ 529 від 08.12.2014 на суму 40 950,36 грн. (а.с. 111, Т.1).

Згідно п. 5.1 договору відповідач проводить 100% оплату визначеного в замовленні товару в день поставки, або за згодою сторін з відстрочкою платежу до 14 календарних днів.

Як зазначили сторони в судовому засіданні, ними погоджено оплату товару з відстрочкою платежу до 14-ти календарних днів.

Як вбачається з виписок з рахунків, відповідачем ТОВ «Сейко» сплачено:

від 13.06.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 200 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 113, Т. 1);

від 20.10.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 60 480,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 439 від 16.10.2014 (а.с. 115, Т. 1);

від 27.10.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 60 480,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно рахунку № 439 від 14.20.2014 (а.с. 116, Т. 1);

від 27.11.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 36 400,32 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно рахунку № 495 від 17.11.2014 (а.с. 117, Т. 1);

від 28.11.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 36 400,32 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно рахунку № 514 від 26.11.2014 (а.с. 118, Т. 1);

від 04.12.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 63 700,56 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно рахунку № 521 від 03.12.2014 (а.с. 119, Т. 1);

від 11.12.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 40 950,36 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно рахунку № 529 від 08.12.2014 (а.с. 120, Т. 1);

По накладній № 10 від 28.01.2014 року :

від 19.12.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 100 000,00 грн. з призначенням

платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 121, Т. 1);

від 22.12.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 15 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 122, Т. 1);

від 29.12.2014 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 30 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 123, Т. 1);

від 06.01.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 80 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 124, Т. 1);

від 11.02.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 100 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 125, Т. 1);

від 27.02.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 20 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 126, Т. 1);

від 16.03.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 7 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 127, Т. 1);

від 18.03.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 15 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 128, Т. 1);

від 20.03.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 100 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 129, Т. 1);

від 30.04.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 170 000,00 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 130, Т. 1);

від 08.07.2015 ТОВ «Сейко» здійснило проплату в розмірі 78 374,10 грн. з призначенням платежу за оплату продуктів згідно накладної № 10 від 28.01.2014 (а.с. 114, Т. 1).

Отже загальна сума сплачених ТОВ «Сейко» коштів становить: 1 213 785,66 грн.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що відповідач оплатив основну суму (вартість) поставленого позивачем товару, проте із порушенням узгоджених строків оплати.

Відповідно до статті ст. 526 ЦК України, 193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, встановлено, що відповідач прострочив термін розрахунків перед позивачем, оскільки оплату за поставлений позивачем товар здійснив з порушенням строків, визначених п. 5.1 договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України. З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних, встановлених ст. 625 ЦК України, є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Можливість нарахування 3% річних законодавець повязує з фактом порушення грошового зобовязання. Головним для визначення правової природи даної міри відповідальності є вказівка на невиконання грошового зобовязання. При цьому, норми чинного законодавства не вимагають обовязкового встановлення у договорі додаткового застереження щодо можливості застосування наслідків передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати товару в термін, зазначений у п. 5.1 договору, відповідач сплачує позивачу за кожен день прострочення пеню, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом терміну затримки оплати товару.

Предметом позову у даному випадку є стягнення з відповідача пені у розмірі 112 006, 86 грн., 17 557, 00 грн. 3% річних, 256 828, 00 грн. інфляційних втрат.

Позивачем подано розрахунок спірних сум. У свою чергу, відповідачем подано контррозрахунок спірних сум в суді першої інстанції. В апеляційній інстанції скаржником подано розрахунок лише спірних сум 3% річних та інфляційних втрат, в частині яких скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14).

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (Постанова Верховного суду України від 7 листопада 2011 року).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14).

Відповідно до ч.6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму. (постанова Пленуму Верховного суду України від 6.11.2013 року у справі № 6-116цс13).

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та інфляційних нарахувань. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року. (п.1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14).

Пеня за порушення грошового зобов'язання обчислюється лише у відсотках до суми простроченого платежу (п.2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14).

Як вже було встановлено, згідно п. 5.1 договору сторони погодили, що відповідач проводить 100% оплату визначеного в замовленні товару з відстрочкою платежу до 14 календарних днів.

Згідно п..3.3 договору датою постачання є дата отримання замовником товару за адресою замовника, що оформляється товарними накладними, що є невідємною частиною цього договору.

Отже, 14-ий календарний день відстрочки з дати поставки товару, що оформляється видатковими накладними, є першим днем прострочення платежу.

Апеляційний суд зазначає, що з розрахунку пені позивача вбачається, що розрахунок сум пені проводився за період прострочення по кожній окремій накладній. Позивачем при розрахунку пені було правомірно зараховано окремі здійснені платежі згідно зазначеного відповідачем призначення платежу. Але, так як відповідачем не при кожній оплаті у платіжному документі було чітко та правильно зазначено призначення платежу (за якою накладною/рахунком оплачує), то в такому разі позивачем такі платежі зараховувалися по черговості, хронологічно (за найдавнішими по хронології поставками), з чим погоджується апеляційний суд. Проте з розрахунку позивача вбачається, що ним було включено дні фактичних оплат при здійсненні розрахунку пені, що не відповідає вимогам законодавства. Крім того, в розрахунку позивача наявні помилки стосовно окремих дат фактичної оплати основного боргу (4-ий рядок), щодо окремих дат поставки товару (1-ий рядок), оскільки позивач зазначав датою поставки товару дату предявлення рахунку, а не складення видаткової накладної.

Відповідач контррозрахунку сум пені в суді апеляційної інстанції не подавав.

Відтак, здійснивши відповідні перерахунки сум пені, апеляційний суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає пеня у розмірі 113 607,3 грн. Проте, враховуючи межі позову в частині стягнення пені, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення пені в розмірі 112 006,86 грн. В цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Представник відповідача в апеляційній скарзі та в судовому засіданні зазначав, що представником відповідача в суді першої інстанції було зроблено усну заяву стосовно спливу строку позовної давності стосовно вимог про стягнення пені. Однак жодними належними доказами не підтвердив цього.

Щодо клопотання позивача про зменшення розміру пені, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матерів справи, позивачем в суді першої інстанції було подано клопотання про зменшення розміру пені.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, у звязку з тим, що відповідачем не було підтверджено належними доказами наявність виняткових обставин, не надано доказів, які б свідчили про неможливість виконання ним судового рішення у разі відмови суду у зменшенні неустойки, не вказано розміру, на який він просить зменшити неустойку.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

Пунктом 1 ст.233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарський суд враховує викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому-четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами).

Відтак, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Також, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, при наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка доказам, якими заявник обґрунтовує клопотання про зменшення неустойки.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, надання чи ненадання доказів це право сторони. Але вибираючи спосіб захисту, який базований на ненаданні доказів, сторона несе ризик, що вона не зможе в подальшому посилатися на ті докази, яких вона не надала.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження своїх доводів про зменшення розміру неустойки, зокрема, доказів скрутного матеріального становища, доказів значної дебіторської заборгованості. Тобто таке подане клопотання в суді першої інстанції було необґрунтованим.

А відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що станом на момент винесення рішення суду першої інстанції у суду були відсутні підстави для зменшення розміру неустойки у звязку з необґрунтованістю відповідного клопотання про зменшення розміру пені.

В суді апеляційної інстанції скаржник також заявив клопотання про зменшення розміру пені до 50% та розстрочення виконання рішення суду на шість місяців та долучив копії Звіту про фінансовий стан за 30 вересня 2015 року та копію Звіту про фінансові результати за 9 місяців 2015 року. Проте, як вбачається з матеріалів справи борг та прострочення відповідача виникли ще наприкінці січня 2014 року. Крім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, та здійснює підприємницьку діяльність самостійно і на власний ризик.

Відтак, апеляційний суд, в свою чергу, враховуючи баланс інтересів обох сторін, факт неодноразового прострочення виконання зобовязання з оплати товару, також не вбачає достатніх підстав для зменшення розміру пені за клопотанням скаржника в суді апеляційної інстанції та відмовляє у задоволенні такого лопотання.

Щодо трьох процентів річних, заявлених позивачем до стягнення згідно ст. 625 ЦК України, то апеляційний суд зазначає наступне.

Позивачем було заявлено до стягнення згідно поданого розрахунку 17 557,0 грн. 3% річних. У свою чергу, відповідач вважає, що до стягнення підлягають 17276,26 грн. 3% річних згідно поданого контр розрахунку.

Враховуючи суперечності між поданими сторонами розрахунками, апеляційним господарським судом було здійснено перерахунок заявлених до стягнення 3% річних у межах позовних вимог, згідно якого апеляційний суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає 17 307,99 грн. 3% річних.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 17307,99 грн. 3 % річних, та водночас вважає, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення 249,01 грн. 3% річних слід відмовити та в цій частині рішення суду першої інстанції скасувати.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 256 828,0 грн. інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідач на підставі поданого розрахунку вважає, що розрахунок позивача в частині інфляційних втрат є неправильним, а натомість правильною є сума інфляційних втрат в розмірі 251 073,97 грн.

Враховуючи суперечності між поданими сторонами розрахунками, апеляційним господарським судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат у межах позовних вимог, згідно якого апеляційний суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає 259 652.56 грн. Проте, враховуючи межі позову в частині стягнення інфляційних втрат, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат в розмірі 256 828,0 грн. Відтак, в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Отже, враховуючи здійснені перерахунки апеляційним судом, всього до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі 386 142,85 грн., з них:

- 112 006, 86 грн. пені;

- 17 307, 99 грн. 3% річних;

- 256 828,0 грн. інфляційних втрат.

В суді апеляційної інстанції скаржником було подано клопотання про розстрочення виконання рішення суду до шести місяців рівними частинами з врахуванням його скрутного майнового становища та зазначено, що розмір нарахованих штрафних та фінансових санкцій є непомірно значним порівняно зі збитками позивача.

Позивач проти розстрочення виконання рішення суду заперечив.

Апеляційний господарський суд, враховуючи баланс інтересів сторін, факти неодноразового прострочення відповідачем виконання свого зобовязання зі здійснення оплат за отриманий товар, вважає, що у задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення суду слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте без урахування всіх обставин справи та з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Законом України «Про судовий збір» (у редакції до 01.09.2015 року) було передбачено сплату судового збору з апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи майновий характер спору, виходячи саме з оспорюваної суми.

Позовну заяву було подано позивачем до 01.09.2015 року, апеляційну скаргу відповідачем після 01.09.2015 року, тобто після набрання чинності новою редакцією ЗАкону України «Про судовий збір». У суді першої інстанції позивачем було сплачено 7727,85 грн. судового збору. Скаржником при подачі апеляційної скарги було оплачено 8500,0 грн. судового збору.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, апеляційний господарський суд здійснює перерозподіл судових витрат у даній справі.

Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог згідно рішення суду апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача слід стягнути 7717,0 грн. судового збору. Решта сплаченого судового збору у звязку з частковою відмовою у задоволенні апеляційної скарги слід залишити на скаржнику.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко, б/н і б/д задоволити частково.

Рішення господарського суду Львівської області від 07.10.2015р. у справі № 914/2934/15 в частині задоволення позову про стягнення 3 % річних в розмірі 249,01 грн. - скасувати. В цій частині прийняти нове рішення. В позові про стягнення 3 % річних в розмірі 249,01 грн. - відмовити.

Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду Львівської області від 07.10.2015р. у справі № 914/2934/15 викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко (80500, м. Буськ Львівської області, майдан Незалежності, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД Планета Океан (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 30, ) суму у розмірі 386 142,85 грн., з них:

- 112 006, 86 грн. пені;

- 17 307, 99 грн. 3% річних;

- 256 828,0 грн. інфляційних втрат.

В решті рішення залишити без змін.

У клопотанні Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко б/н б/д про розстрочку виконання рішення суду відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сейко (80500, м. Буськ Львівської області, майдан Незалежності, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД Планета Океан (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 30, ) 7717,0 грн. судового збору.

Місцевому господарському суду видати відповідний наказ в порядку ст. 116 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та виготовлено 16.12.15 року.

Головуючий-суддя: Т.Б. Бонк

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_1