ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Справа № 924/941/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової Т.В.,
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О. (доповідач)
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 07.10.2015
у справі№ 924/941/14 Господарського суду Хмельницької області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради
простягнення 8 296 250,88 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: Станішевський І.С. (дов. від 13.05.2014),

відповідача: Доманський В.А. (дов. від 06.04.2015), Божук А.А. (дов. від 06.04.2015)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з позовом до Комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради про стягнення 7 499 435,31 грн. основного боргу, 533 869,18 грн. пені, 170 662,04 грн. 3% річних та 92 284,35 грн. інфляційних втрат. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував на порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості природного газу, поставленого упродовж з січня по грудень 2013 року за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3075-ТЕ-34 від 28.12.2012. При цьому, позивач посилався на приписи статей 526, 611, 625 Цивільного кодексу України, статі 193 Господарського кодексу України.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Після нового розгляду рішенням Господарського суду Хмельницької області від 31.08.2015, ухваленим суддею Гладій С.В., у позові в частині стягнення 1 936 000 грн. основного боргу, 533 869,18 грн. пені, 170 662,04 грн. 3% річних та 92 284,35 грн. інфляційних втрат відмовлено. Провадження у справі в частині стягнення 5 563 435,51 грн. основного боргу припинено. Вмотивовуючи рішення, суд виходив з обставин погашення відповідачем 1 936 000 грн. основного боргу станом на 01.04.2014. Водночас, припиняючи провадження в решті основного боргу та відмовляючи у стягненні пені, річних та інфляційних втрат, суд виходив з обставин укладення 23.09.2014 між сторонами у справі договору № 349/30 про організацію взаєморозрахунків, відповідно до якого відповідачем було сплачено решту суми основного боргу. Суд дійшов висновку про те, що внаслідок укладення вказаного договору, сторонами було змінено порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу. З огляду на що, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування інфляційних, річних та пені через порушення умов договору купівлі-продажу. При цьому, суд керувався приписами статей 526, 530, 610, 625, 629, 692 Цивільного кодексу України, статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Рівненський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Саврій В.А. - головуючий, Тимошенко О.М., Огороднік К.М., постановою від 07.10.2015 перевірене рішення місцевого господарського суду залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить рішення та постанову у справі в частині відмови у стягненні 533 869,18 грн. пені, 170 662,04 грн. 3% річних та 92 284,35 грн. інфляційних втрат скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник вказує на неврахування судами того, що укладенням договору про організацію взаєморозрахунків сторонами було погоджено лише джерело надходження коштів для погашення взаємної заборгованості, в тому числі і заборгованості відповідача перед позивачем. Скаржник зазначає про те, що до фактичного виконання відповідачем вказаного договору, цей договір не міг впливати на порядок розрахунків за спожитий відповідачем природний газ згідно з договором-купівлі продажу. При цьому, скаржник посилається на порушення судами приписів статей 525, 526, 599, 625 Цивільного кодексу України, статті 617 Господарського кодексу України, статей 47, 43 Господарського процесуального кодексу України.

На адресу Вищого господарського суду України від Комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач вказав про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових актів, у зв'язку з чим просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу позивача - без задоволення.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Швеця В.О., пояснення представників сторін, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.08.2012 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством по експлуатації теплового господарства "Тепловик" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3075-ТЕ-34, за умовами якого продавець зобов'язується передати у 2013 році у власність покупцю природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (пункт 1.1. договору). Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності) (пункт 1.2. договору). Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Судами також установлено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідачу упродовж січня - грудня 2013 року природний газ на загальну суму 10 099 826,06 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, а також не заперечується сторонами. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з Комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради 7 499 435,31 грн. основного боргу, 533 869,18 грн. пені, 170 662,04 грн. 3% річних та 92 284,35 грн. інфляційних втрат. Як убачається зі змісту касаційної скарги, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не погоджується з судовими рішеннями у справі в частині відмови у стягненні 533 869,18 грн. пені, 170 662,04 грн. 3% річних та 92 284,35 грн. інфляційних втрат, відтак рішення і постанова переглядаються судом касаційної інстанції в оскаржуваній частині. Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів. Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 цього Кодексу). За приписами статей 525 та 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За приписами статті 610 вказаного Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Здійснюючи судовий розгляд справи, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що 23.09.2014 між сторонами у справі, а також Головним управлінням Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, Департаментом фінансів Хмельницької облдержадміністрації укладено договір № 349/30 про організацію взаєморозрахунків. За змістом пункту 1 договору № 349/30, предметом договору є організація проведення взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і "Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30. Пунктом 6 договору № 349/30 сторони погодили, що відповідач перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 5 563 435,31 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 рік згідно з договором від 28.12.2012 № 13/3075-ТЕ-34. За змістом підпункту 2 пункту 9 та пункту 14 договору № 349/30 з метою виконання договору сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору та засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої пунктом 7.2. договору № 13/3075-ТЕ-34, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки уклавши договір № 349/30, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору № 13/3075-ТЕ-34. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом приписів статті 614 названого Кодексу особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності) якщо інше не встановлено договором або законом. Для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2. договору, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, визначених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених договором № 349/30, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 14 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору. Як установлено судами попередніх інстанцій, розрахунок за поставлений природний газ на суму 5 563 435,51 грн. за договором купівлі-продажу № 13/3075-ТЕ-34 від 28.12.2012 відбувся у порядку та строки, передбачені договором про організацію взаєморозрахунків № 349/30, що підтверджується платіжним дорученням від 27.10.2014 № 9. За таких обставин, висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат визнається правомірним. Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами. Колегія суддів також зазначає, що скаржник в касаційній скарзі вказує і на питання, які стосуються оцінки доказів. Згідно з частиною другою статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Таким чином, підстав для скасування переглянутої постанови апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 у справі № 924/941/14 Господарського суду Хмельницької області залишити без змін.

Головуючий суддя: Т. Добролюбова

Судді: Т. Гоголь

В. Швець