ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р.Справа № 922/5811/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Профіт-М", смт. Кулиничі 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фізична особа ОСОБА_2, смт. Кулиничі
до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків
провизнання поруки припиненою
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від 3-ї особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Профіт-М" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (відповідач) про визнання поруки припиненою за договором поруки № П2/0 від 19.03.2008 року та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані непред'явленням відповідачем вимоги до поручителя у 6 місячний строк від дня настання виконання основного зобов'язання, непред'явлення вимоги до поручителя протягом одного року з моменту укладання договору поруки та у зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.11.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.11.2015 року у межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи № 922/5811/15 було відкладено на 8.12.2015 року.

Позивач у призначене судове засідання 8.12.2015 року не з'явився, але через канцелярію суду 7.12.2015 року надав клопотання вх. № 48960 про відкладення розгляду справи, у якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку із тим, що представник позивача не зможе з'явитися у судове засідання, оскільки в цей час буде приймати участь у іншій справі та надав клопотання вх. № 48950 про долучення документів до матеріалів справи.

Відповідач у призначене судове засідання 8.12.2015 року не з'явився, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення ухвали суду, яке долучено до матеріалів справи, у наданих 10.11.2015 через канцелярію суду надав заперечення на позовну заяву проти позову заперечував та зазначив та просив суд у позивних вимогах позивача відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у призначене судове засідання 8.12.2015 року не з'явилась, витребувані судом документи не надала, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовляє у його задоволенні. Оскільки посилання позивача щодо участі представника позивача у іншому судовому засіданні є безпідставним, тому що представниками організацій можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації (частина 3 статті 28 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин суд вважає, що з боку позивача вбачається зловживання ним своїми процесуальними правами, які направлені на затягування розгляду справи у суді, що є неприпустимим, оскільки розгляд даної справи відкладався у зв'язку із неявкою представників сторін у судове засідання та суд обмежений часом вирішення справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2015 року та ухвалою від 10.11.2015 року сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У пункті 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам України надані роз'яснення, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду від 30.10.2015 року та від 10.11.2015 року свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Беручи до уваги вищевикладене та те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі матеріалами і документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 8.12.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 19.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк" (банк) та ОСОБА_2 (далі- позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Кредитний договір) (т. 1 , а.с. 13-16).

У відповідності до пункту 1.1 статуту відбулася зміна найменування з Акціонерного комерційного інноваційного банку "Укрсиббанк" на Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк"(т. 1 а.с . 35-36).

Відповідно до пункту 1.1. договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти(кредит) в іноземній валюті, долар США (USD), у сумі 87 000, 00 долар США (USD), що дорівнює еквіваленту 439 350, 00 грн., за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що грошовий еквівалент суми кредиту зазначається у договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1.2. договору, сторони погодили строк кредитування:

1.2.1. надання кредиту здійснюється у наступний термін: 19.03.2008 року.

1.2.2. позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 18.03.2033 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником між Акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк" (далі-відповідач, банк) та товариствам з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Профіт-М" (далі-позивач, поручитель) було укладено договір поруки № П2/0 від 19.03.2008 року (далі - Договір Поруки) (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до пункту 1.1. договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.03.2008 року, укладеного між кредитором та боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих що можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 1.2. договору пороку визначено, що поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного основного договору.

Згідно пункту 1.3. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Відповідно до пункту 1.4. договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Пунктом 2.1. договору поруки сторони узгодили, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під "згодою поручителя" сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом прославлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо основній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладання поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

У випадку не виконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитом має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 1-й день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом) (пункт 2.2. договору поруки).

Відповідно до пункту 3.1. договору поруки, сторони погодили що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (т. 1, а.с. 20).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами, а відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина 1 стаття 554 Цивільного кодексу України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов'язання. Вказаною статтею передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

При цьому, обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Як вбачається з пункту 1.1. договору поруки № П2/0 від 19.03.2008 року позивач, як поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.03.2008 року, укладеного між кредитором та боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих що можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 1.2 договору поруки визначено, що поручитель повністю розуміє всі умови основного договору та цього договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується із ними.

Зазначені умови договору поруки є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до статті 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому не встановлено обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Крім того, відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Таким чином, укладаючи такий договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, у сторін не було.

Пунктом 4.1.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" встановлено, що відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, поручителю на момент укладення договору поруки було відомо про всі умови кредитного договору. Тому посилання позивача, про збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, а саме що внаслідок зростання курсу долара США до національної валюти України - гривні, в частині збільшення обсягу відповідальності позивача перед банком не відповідає дійсності та не вимагається згоди поручителя на зміну умов основного договору щодо коливання (зростання) курсу долара США - валюти кредиту. Та не може бути взятий судом до уваги, оскільки сама по собі така обставина не є підставою для визнання припиненою договору поруки з огляду на те, що позивач при укладанні договору поруки було відомо усі умови договору (пункт 1.2 договору поруки), а саме ознайомлення з умовами основного договору щодо визначення терміну "іноземна валюта" яка визначається конвертованою НБУ у відповідності до вимог законодавства України.

Таким чином, не вимагається згоди поручителя у разі зміни курсу долара США до національної валюти України - гривні, у відповідності до умов основного договору, внаслідок зміни курсу долара США обсяг його відповідальності не збільшується.

Зазначені зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що збільшення курсу долара США не змінює зобов'язань поручителя за договором поруки щодо відповідальності перед кредитором за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.03.2008 року, і не встановлює нових чи додаткових зобов'язань, тому посилання позивача щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя є необґрунтованими та безпідставним.

Відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Такий строк пред'явлення вимоги має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

Посилання позивача щодо непред'явлення вимоги до поручителя у шести місячний строк від дня настання строку виконання зобов'язaння, є необґрунтованим та безпідставним.

У пункті 4.1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" зазначено, що частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Також визначено, що якщо основним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі. При цьому сама лише умова договору поруки про дію поруки до повного виконання позичальником та/або поручителем своїх зобов'язань за договором не може розглядатися судом як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (наприклад, після закінчення певного строку, починаючи від дати виконання зобов'язання за кредитним договором).

Як встановлено судом, строк пред'явлення вимоги має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Доказів у підтвердження викладених позивачем обставин у позовній заяві до суду не надано, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, суд бере до уваги, що у пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова