ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2015 р. Справа № 914/2687/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина (надалі ПАТ Нафтопереробний комплекс Галичина) за вих. № 32/15-304 від 12.10.2015р. (вх. № ЛАГС 01-05/4756/15 від 22.10.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 29.09.2015р.

у справі № 914/2687/15

за позовом: публічного акціонерного товариства Укртранснафта (надалі ПАТ Укртранснафта), м. Київ

до відповідача: ПАТ Нафтопереробний комплекс Галичина, м. Дрогобич, Львівська область

про стягнення 553 281,38 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 59 від 26.05.2015р.);

від відповідача: не зявився.

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 29.09.2015р. у справі № 914/2687/15 (суддя Яворський Б.І.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ Нафтопереробний комплекс Галичина на користь ПАТ Укртранснафта 330 082,64 грн. пені, 39 609,92 грн. 3% річних, 183 588,82 грн. інфляційних втрат та 11 065,63 грн. судового збору.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт прострочки оплати заборгованості підтверджується матеріалами справи, тому на підставі ст. 625 ЦК України та п. 6.1 договору № 23-00/14-14-ЕР правомірно нараховано 183 588,82 грн. інфляційних втрат, 39 609,92 грн. 3% річних та пені в розмірі 330 082,64 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ Нафтопереробний комплекс Галичина подало апеляційну скаргу, в якій рішення суду першої інстанції вважає прийнятим з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ Укртранснафта в задоволенні позову повністю. Зокрема скаржник зазначає, що судом не взято до уваги ступінь виконання зобовязання боржником, його майновий і фінансовий стан та відсутність підстав стверджувати про настання для позивача негативних наслідків спричинених незначною затримкою в оплаті боргу. Крім того, відповідач наголошує на тому, що судом першої інстанції було порушено його права, передбачені ст. 22 ГПК України.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 22.10.2015р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2015р. поновлено строк на подання апеляційної скарги та прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 12.11.2015р.

Ухвалою суду від 12.11.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 26.11.2015р.

Ухвалою суду від 26.11.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 10.12.2015р.

В судовому засіданні 10.12.2015р. представник ПАТ Укртранснафта проти доводів, наведених скаржником, заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх. № 01-04/7134/15 від 12.11.2015р.), просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ПАТ Нафтопереробний комплекс Галичина участі уповноваженого представника в судове засіданні жодного разу не забезпечило, хоча належним чином було повідомлене про час, дату та місце розгляду справ.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

19.03.2014р. між ПАТ Укртранснафта (продавець) та ПАТ Нафтопереробний комплекс Галичина(покупець) укладено договір № 23-00/14-14-ЕР купівлі-продажу палива дизельного підвищеної якості Євро марки В виду ІІ (ДСТУ 4840:2007) (а.с. 14-17), відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4840:2007) виробництва публічного акціонерного товариства Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія Укртатнафта, що є власністю продавця.

Покупець зобовязується оплатити та прийняти паливо дизельне на умовах вищевказаного договору, а продавець зобовязується передати покупцю дизпаливо на умовах даного договору. Загальна кількість палива 3500,00 тонн (п.1.2. договору № 23-00/14-14-ЕР).

Відповідно до п.2.1., 2.2 договору ціна палива дизельного, що поставлялася за договором, становить 11800,00 грн./тонну, в т.ч. ПДВ (20%): 1 966,67 грн. Загальна вартість договору становить 41 300 000,00 грн., в т.ч ПДВ (20%): 6 883 333,33 грн.

Пунктом 5 даного договору встановлено, що покупець проводить оплату дизельного палива шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця впродовж 90 банківських днів з моменту укладення договору. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє 12 місяців з моменту укладення (п.9.1 договору № 23-00/14-14-ЕР).

На виконання умов договору продавець передав на умовах EXW, а покупець отримав паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ (ДСТУ 4840:2007) в кількості 3 500,00 тонн на загальну суму з ПДВ 41 300 000,00 грн., що підтверджується актом № 1 приймання-передачі від 20.03.2014 р., підписаного та скріпленого печатками сторін (а.с. 18).

Відповідач здійснив оплату за отримане паливо в розмірі 7 483 374,83 грн.; 10 868 022,36 грн. та 22 948 602,81 грн., що підтверджується копіями банківських виписок від 04.04.2014р.; від 22.04.2014р., та від 21.08.2014р. відповідно (а.с. 19-24).

Враховуючи порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений товар, позивач нарахував відповідачу 553 281,38 грн., в тому числі 330 082,64 грн. пені, 39 609,92 грн. 3% річних та 183 588,82 грн. інфляційних втрат.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наявною в матеріалах справи банківською випискою підтверджується прострочення виконання зобов'язання відповідачем.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення наведеної норми права, слід відзначити, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання згідно договору було виконано несвоєчасно.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційний втрат, заявлена на підставі ст. 625 ЦК України, відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до п.п. 3.1, 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням того факту, що в даному випадку має місце прострочення виконання відповідачем договірного зобов'язання, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про правомірність позовних вимог в частині стягнення інфляційних та відсотків річних за визначений позивачем період прострочення.

При цьому, перевіривши відповідні розрахунки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо їх правильності, відповідності фактичним обставинам, умовам договору та нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги про стягнення 39 609,92 грн. - 3% річних та 183 588,82 грн. втрат від інфляції, нарахованих за період з 31.07.2014р. по 20.08.2014р. підлягають до задоволення.

З'ясовуючи питання про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 330 082,64 грн., колегія суддів зважає на таке.

Пунктом 6.1 договору № 23-00/14-14-ЕР від 19.03.2014р. сторони встановили, що у випадку прострочення покупцем термінів перерахування грошових коштів за паливо дизельне, відповідно до п.5.2 розділу 5 даного договору, продавець має право стягнути з покупця пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаної частини зобовязання за кожний календарний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Наведені норми свідчать, що за порушення грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню).

Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996 р. передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач порушив строк оплати отриманого товару, (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовну вимогу про стягнення з відповідача пені, нарахованої за період з 31.07.2014р. включно по 20.08.2015р. в розмірі - 330 082,64 грн.

Щодо твердження скаржника про те, що судом першої інстанції не взято до уваги ступінь виконання зобовязання відповідачем, його майновий і фінансовий стан та відсутність підстав стверджувати про настання для позивача негативних наслідків спричинених незначною затримкою в оплаті боргу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 ГК України передбачено, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з врахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п.3.17.4 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч.1 ст.43 ГПК України).

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що відповідач був належним чином повідомлений про дати та час розгляду даної справи в суді першої інстанції, проте на жодне з засідань не забезпечив участі уповноваженого представника, відзив на позовну заяву не подав, вимог щодо зменшення штрафних санкцій не заявляв, жодних поважних причин порушення зобовязань за договором та доказів на їх підтвердження не надав. У звязку з вищевказаним, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно не застосував положення ст. 233 ГПК України.

Також, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, порушено право відповідача, передбачене ст. 22 ГПК України, а саме в частині прийняття участі в судових засіданнях та поданні доказів.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК (пп. 3.9.1 п.3 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови (пп. 3.9.2 п.3 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи вищевказане колегія суддів вважає, що відповідне твердження відповідача є безпідставним та необґрунтованим, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції неодноразово відкладав справу з метою забезпечення участі представника відповідача та ухвалами суду зобовязував відповідача надати суду документально-обґрунтований, письмовий відзив на позовну заяву.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 29.09.2015р. у справі № 914/2687/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

суддя Гнатюк Г.М.

суддя Мирутенко О.Л.