РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015Справа №910/28486/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди в порядку регресу 61 271, 17 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року товариство з додатковою відповідальністю ««Страхова компанія «Індіго» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу 61 271, 17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/28486/15.

13.11.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

Як зазначає відповідач, позивачем при звернення до суду з даним позовом, в першу чергу, порушено строк позовної давності, передбачений ст. 257 Цивільного кодексу України.

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування.

У зв'язку з чим, відповідач зазначає, що позивач набув суброгаційних прав до особи, відповідальної за збитки і строк позовної давності у відповідності до положень ст. 257 Цивільного кодексу України становить три роки.

Таким чином, на думку відповідача,.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що МТСБУ є неналежною стороною у спорі з підстав, визначених позивачем, оскільки позивач просить стягнути страхове відшкодування згідно пп. А, пп. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з фонду захисту потерпілих. При цьому не враховує, що даний фонд створений та призначений для здійснення розрахунків з потерпілими, до яких він себе не відносить.

Як вказує відповідач, виключенням є підпункти «г»; «г1» п. 41.1 ст. 41 та п. 41.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що додатково регулюється положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів, яке затверджується Президією МТСБУ та погоджується Координаційною Радою МТСБУ.

Згідно п. 1.4 зазначеного положення бюро за рахунок коштів цього резервного фонду компенсує витрати страховика за договорами майнового страхування в межах здійсненого ним страхового відшкодування, але виключно, у разі настання ДТП з вини осіб, які звільнені від обов'язкового страхування на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону та у разі ліквідації або банкрутства страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 3.3 положення передбачено за яких умов компенсує витрати страховика Бюро по Зеленій картці, однак, відповідач не є членом МТСБУ.

Пунктом 36.4 ст. 36 Закону визначено, що виплат страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

З огляду на викладене, відповідач зазначає, що нормою прямої дії позивач позбавлений права на отримання регламентної виплати з підстав, зазначених у пп. «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні 25.11.2015 розгляд справи відкладено на 07.12.2015.

У судове засідання, призначене на 07.12.2015 представники сторін не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили.

Ухвали у даній справі надсилалися сторонам на їх адреси місцезнаходжень, які відповідають відомостям, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а відтак, в силу ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, сторони вважаються повідомлені про дату, час і місце належним чином.

Крім того, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення, представникам сторін поштових відправлень суду завчасно.

Відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 07.12.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

29.11.2008 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір страхування наземного транспорту № 206-26018-08 (надалі - договір), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом, визначеним в договорі.

Строк дії договору встановлений з 29.11.2008 до 28.11.2009 (п. 15 договору).

Безумовна франшиза за договором встановлена 0,25 % від страхової суми, що становить 335, 00 грн (п. 8 договору).

За умовами договору транспортний засіб застраховано, в тому числі, на випадок дорожньо-транспортної пригоди (п. 7.1. договору).

06.09.2009 на 17 км автомобільної дороги Київ-Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача транспортного засобу Mitsubishi Lancer, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Volvo-FH-12, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.09.2009 у справі № 3-4479/09 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, через пошкодження внаслідок ДТП застрахованого транспортного засобу у позивача виник обов'язок виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору.

Згідно ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта.

У разі пошкодження транспортного засобу при визначенні суми страхового відшкодування у розрахунок приймаються наступні показники: розрахункова вартість його відновлення. Розмір страхового відшкодування визначається наступним чином: до вартості ремонтно-відновлювальних робіт додається вартість необхідних для ремонту матеріалів та вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту, вираховується франшиза, несплачені страхувальником суми чергових страхових платежів, суми, отримані від інших страховиків за аналогічними договорами страхування цього транспортного засобу, суми, отримані від третіх осіб, відповідальних за заподіяний збиток, якщо такі суми були одержані до моменту виплати страхового відшкодування. При цьому, розмір страхового відшкодування не повинен перевищувати суми, що дорівнює різниці страхової суми та розміру сплачених страхових відшкодувань, якщо у частині 1 договору зазначено, що страхова сума визначена агрегатна (п. 7.3. частини ІІ договору).

Згідно п. 7.4. частини ІІ договору відшкодування збитків за страховим випадком проводиться з урахуванням/без врахування коефіцієнта фізичного зносу складових частин, що підлягають заміні, відповідно до того, як це зазначено у частині І договору.

Пунктом 7.6. частини ІІ договору передбачено, що страховик виплачує страхове відшкодування в розмірі прямого дійсного збитку, але не більше страхової суми, встановленої для відповідного періоду страхування, з вирахуванням франшизи, якщо вона передбачена в договорі. Розмір страхового відшкодування не може перевищувати розміру страхової суми, зазначеної в договорі страхування.

Згідно рахунку-фактури від 20.10.2009 № 00013854/2 товариства з обмеженою відповідальністю «НІКО-УКРАЇНА» вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 61 606,17 грн.

Позивачем, на підставі страхового акту від 13.09.2013 № 11321/206/205 товариству з обмеженою відповідальністю «НІКО-УКРАЇНА» перераховано 61 271, 17 грн (за вирахуванням франшизи, передбаченої договором), що підтверджується платіжним дорученням від 20.09.2013 № 3889, копії яких містяться в матеріалах справи.

Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання страховика за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів перед страхувальником у повному обсязі.

Після виплати страхового відшкодування до позивача перейшло право вимоги щодо сплати шкоди в розмірі виплаченого страхового відшкодування - 61 271, 17 грн до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Наявність вини ОСОБА_3 у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження застрахованого транспортного засобу, підтверджена Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.09.2009 у справі № 3-4479/09.

Законом України «Про страхування» передбачено, що цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів підлягає обов'язковому страхуванню (ст. 7 Закону)

Відповідно до інформації, наданої Моторним (транспортним) страховим бюро від 06.08.2015 № 7/2-28/21978 щодо автомобіля Volvo-FH-12, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за результатами запиту отримано інформацію про відсутність в централізованій базі даних станом на дату ДТП - 06.09.2009 договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладеного стосовно вказаного транспортного засобу. Разом з тим, як зазначено у листі, відсутня інформація щодо наявності Зеленої картки дійсної на дату ДТП.

Щодо позиції, викладеної у відзиві відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 п. 39.1 ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" одним із основних завдань Бюро є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Згідно з пп."а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст.1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

В пункті 1.7. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідач у відзиві просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача посилаючись на те, що строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду почався з дати настання страхового випадку, а саме з 06.09.2009 та сплив 06.09.2012.

Суброгація виникає на підставі закону - ст. 993 ЦК та ст. 27 Закону N 85/96-ВР та для неї, відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, встановлений особливий правовий режим.

При суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку. Така позиція суду погоджена з позицією Верховного суду України, викладеною у витягу з листа від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування».

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається з матеріалів справи страховий випадок стався 06.09.2009, а позивач звернувся до суду з позовом 05.11.2015, про що свідчить відбиток печатки відділу діловодства Господарського суду міста Києва на позовній заяві.

Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 39, 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на МТСБУ покладено обовязок відшкодувати шкоду, завдану транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, проте, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди в розмірі 61 271, 17 грн задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Повне рішення складено 14.12.2015.

Суддя Я.А. Карабань