РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015Справа №910/23137/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколінія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМ Трейдінг"

про визнання договору № 13/10 від 11.06.2010 р. частково недійсним

за участю представників:

від позивача:Святецький М.П.- представник за довіреністю б/н від 20.01.2015 р. Дмуховський О.В.- представник за довіреністю б/н від 20.01.2015 р.
від відповідача:Дацьків А.І.- представник за довіреністю № 5/А від 01.09.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Еколінія" (далі - ТОВ "Еколінія") з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМ Трейдінг" (далі - ТОВ "АДМ Трейдінг") про визнання договору № 13/10 від 11.06.2010 р. на надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції частково недійсним.

Свої позовні вимоги ТОВ "Еколінія" обґрунтовує тим, що за результатами розгляду кримінальної справи Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська позивачу стало відомо, що у відповідача відсутнє право власності на зерно ріпаку у кількості 580 093 тонн, яке той передав на зберігання ТОВ "Еколінія" за договором № 13/10 від 11.06.2010 р., у зв'язку з чим для позивача не виникло наслідків у вигляді його зберігання. Отже, укладаючи спірний договір, позивач помилився щодо власника переданого зерна, а тому угода про зберігання такого зерна має бути визнана недійсною.

З цих підстав, посилаючись на ст.ст. 203, 229 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним договір про надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції від 11.06.2010 р. № 13/10 недійсним в частині зберігання 580,093 тонн ріпаку.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та обґрунтували, просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що посилання позивача на ст. 229 ЦК України є необґрунтованим, оскільки право власності на зерно ріпаку було набуте ним правомірно, а саме - на підставі договору купівлі-продажу № 519/1-54747 від 26.07.2010 р., укладеного між ТОВ "АДМ Трейдінг" та ПП "Рускус", що недійсним не визнавався, до того ж спірний договір відповідає всім умовам чинного законодавства, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 26.07.2010 року між Приватним підприємством "Рускус" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфред С.Топфер Інтернешнл "Україна" (АСТІ Україна), правонаступником якого є ТОВ "АДМ Трейдінг" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу № 519/1-54747.

За умовами вказаного договору Приватне підприємство "Рускус" зобов'язувалось поставити, а Товариство з обмеженою відповідальністю „Альфред С. Топфер Інтернешенал (АСТІ Україна)" прийняти й оплатити ріпак 1 класу урожаю 2010 року в кількості 1000 тонн за вибором Приватного підприємства "Рускус", визначений згідно зі складськими квитанціями на зерно, на загальну суму 3480000,00 грн.

Також 11.06.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „Альфред С. Топфер Інтернешенал (АСТІ Україна)", правонаступником якого є ТОВ "АДМ Трейдінг" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Еколінія" (виконавець) був укладений договір № 13/10 на надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції, відповідно до якого виконавець надає замовнику послуги по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню зернових урожаю 2010 року з доведенням до вимог НТД та вимог інструкції по обліку зерна у визначеному асортименті та кількості (спірний договір).

Відповідно до розділу 2 даного договору замовник зобов'язаний доставити та здійснити вивіз зерна власним транспортом та за власний рахунок після попередньо узгодженого з виконавцем графіка; здійснювати приймання-передачу зерна по кількості - згідно товарно-транспортних документів, оформлених належним чином, та фактичній наявності його при передачі, що підтверджується зважуванням на вазі виконавця; по якості - згідно лабораторних аналізів виконаних в лабораторії виконавця; провести розрахунок з виконавцем за надані послуги по розцінкам даного договору, в строк до десятого числа місяця, який слідує за розрахунковим; проводити разом з виконавцем звірку про рух та наявність зерна з урахуванням втрат, включаючи натуральні втрати, за рахунок очищення, сушіння, зберігання, а також розрахунків за послуги.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що замовник зобов'язаний провести виборку зерна до 1 квітня 2011 p. (рiпaкy - до 15 вересня 2010 p.).

Відповідно до розділу 3 договору на виконавця покладено обов'язок здійснити приймання зерна з оформленням відповідних документів; здійснити відпуск зерна згідно фактичної його наявності у замовника з урахуванням фактичної кількості при прийманні; втрат, які виникли при доведенні зерна до показників діючого ДСТУ і наявних кондицій; здійснити по письмовій вимозі замовника відпуск зерна; відвантаження зерна здійснювати після надання листа та доручення і в присутності представника замовника.

Судом встановлено, що на виконання зазначених угод 27.07.2010 року зерно ріпаку в кількості 580 093 тонн на підставі договору купівлі-продажу № 519/1-54747 від 26.07.2010 р. було переоформлено з Приватного підприємства "Рускус" на ТОВ "АСТІ Україна", а останнім - передано на зберігання позивачу на підставі договору складського зберігання від 11.06.2010 року № 13/10 та складської квитанції на зерно № 33 від 27.07.2010 року.

У подальшому, оскільки Приватне підприємство "Рускус" не сплатило продавцям кошти за зерно, а тільки переоформило своє право на зерно складськими квитанціями, за заявами ТОВ "Подільський бройлер" та СФГ "Краєвид" 03.08.2010 року слідчим відділом Дунаєвецького РВ УМВС України в Хмельницькій області порушено кримінальну справу за фактом шахрайства, вчиненого в особливо великих розмірах за частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України.

Згідно постанови слідчого від 09.08.2010 року зерно ріпаку визнано речовим доказом по справі та передано на зберігання ТОВ „Еколінія", а згідно постанови від 16.08.2010 року - у позивача проведено виїмку вказаного зерна.

16.05.2013 року вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська винних у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, осіб було притягнуто до кримінальної відповідальності винних осіб за те, що вони в липні 2010 року від імені Приватного підприємства "Рускус" уклали з 8 сільськогосподарськими виробниками ряд угод про купівлю-продаж зерна рапсу (ріпаку) всього на 1 354, 7722 т зерна на загальну суму 5439529,00 грн., не маючи дійсного наміру передати зерно у власність ТОВ "АДМ Трейдінг".

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2013 року цивільні позови ТОВ "Подільський бройлер" та СФГ "Краєвид" у кримінальній справі № 412/10985/2012 було задоволено та речовий доказ по справі - зерно рапсу 1 класу вагою 519 т. 294 кг, що знаходилося на зберіганні у позивача, повернуто ТОВ "Подільський бройлер" та СФГ "Краєвид".

З урахуванням таких обставин позивач вважає, що зерно за спірним договором передано на зберігання йому незаконно, чим порушено його права, а тому договір про надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції в частині зберігання зерна був укладений помилково.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Дослідивши зміст договору про надання послуг, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом та на час його укладення сторони досягли взаємної згоди щодо усіх істотних умов. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами представників сторін і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема, стосовно предмету договору (зерно ріпаку), яке підлягає зберіганню, його кількості та якості, ціни та порядку розрахунків, отже, цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки (ст. 229 ЦК України), є оспорюваним правочином. Позов про визнання такого правочину недійсним може бути задоволений лише на вимогу сторони, яка діяла під впливом помилки.

Так, частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення

У обґрунтування позову ТОВ „Еколінія" вказує на те, що товариство помилилося в укладенні спірного договору, оскільки у нього була відсутня інформація щодо підстав набуття відповідачем права власності на зерно, дані обставини були встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2013 року. та вони мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Суд вважає, що позивач не міг помилятись щодо природи спірного договору та наслідків після його укладення, оскільки, статутною діяльністю позивача визначено діяльність зі зберігання зерна, а тому останній в силу спеціалізації господарської діяльності був обізнаний про характер та природу договору зберігання, права та обов'язки його сторін, повинен був знати про ризики, які слідують із договірних правовідносин зберігання, в тому числі і зі спірного договору.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що право власності на зерно ріпаку було набуте відповідачем за договором № 519/1-54747 від 26.07.2010 р., укладеним з ПП „Рускус", і цей договір в установленому законом порядку недійсним не визнаний, про що свідчить рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2015 р. у справі № 910/2179/15-г, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 29.09.2015 р.

Також факт продажу зерна ріпаку ТОВ "АДМ Трейдінг" та обставини набуття ним права власності вже досліджувались у господарському суду Хмельницької області. Так, рішенням господарському суду Хмельницької області від 29.11.2010 р. у справі № 3/1822-10, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.01.2011 р., у позові ТОВ „Подільський бройлер" до ТОВ „Еколінія", ТОВ „Альфред С. Топфер Інтернешенал (Україна), правонаступником якого є - ТОВ "АДМ Трейдінг", за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору - ПП „Рускус" про визнання недійсним договору № 13/10 від 11.06.2010 р. на надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції в частині передачі на зберігання 580,093 тон ріпаку 1 класу, визнання недійсною складської квитанції на зерно № 33 від 27.07.2010 р. щодо прийняття на зберігання 380,093 тон ріпаку 1 класу ТОВ „Еколінія" від ТОВ „АСТІ Україна" відмовлено з підстав недоведеності неправомірного набуття ТОВ АСТІ Україна права власності на ріпак.

Так само рішенням господарського суду міста Києва від 17.04.2015 р. у справі № 910/2179/15-г, що набрало законної сили, у задоволенні позову ТОВ „Еколінія" до ПП „Рускус" відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу зерна № 519/1-54747 від 26.07.2010 р.

З огляду на викладене та встановлені обставини договори купівлі-продажу та зберігання зерна ріпаку у кількості 580,093 тонн є дійсними, а, отже є такими, що створюють юридичні наслідки для сторін.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Як вже встановлено судом, оспорюваний договір в частині зберігання зерна був прийнятий сторонами до виконання та ними було здійснено ряд юридично значимих дій, як то: відвантаження відповідачу 580 093 тонн ріпаку, оформлення складської квитанції на зерно № 33 від 27.07.2010 р., картки аналізу зерна № 36 від 27.07.2010 р. Отже, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, після вчинення таких дій немає значення для суду та обставина, що у позивача виникли труднощі у користуванні зерном.

Також необхідно зазначити, що відповідно абз. 3 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що вирок, на який посилається позивач та з яким пов'язується наявність помилки, набрав законної сили у 2013 р., тобто після укладення спірного договору. Отже, оскільки на час укладення спірного правочину не існувало обставин, з якими позивач пов'язує незаконність договору, договір зберігання не може бути визнаний недійсним.

Окрім усього, згідно з позицією Верховного Суду України помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

За таких обставин суд вважає, що доводи позивача про наявність підстав для визнання спірного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Також суд відхиляє посилання відповідача на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2015 р. у справі № 904/4979/14, яким визнано недійсним договір зберігання зерна від 27.07.2010 р. № С/Г 51/10, укладений між ТОВ „Еколінія" та ПП "Рускус", оскільки висновок про дійсність одного правочину жодним чином не впливає на встановлення факту дійсності іншого - договору № 13/10 від 11.06.2010 р., який є предметом розгляду у даній справі.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Зважаючи на той факт, що судом не встановлено порушень прав та інтересів позивача, строк позовної давності в даному випадку не може бути застосований.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов про визнання договору № 13/10 від 11.06.2010 р. про надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції недійсним в частині зберігання 580,093 тонн ріпаку, задоволенню не підлягає.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 32 - 35, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколінія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМ Трейдінг" про визнання договору № 13/10 від 11.06.2010 р. на надання послуг по прийманню, очищенню, сушінню, довготривалому зберіганню та відвантаженню сільськогосподарської продукції частково недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 10 грудня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 15 грудня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.