ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2015 р.Справа № 915/1510/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів секретар судового засідання: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_5 директор, ОСОБА_6 довіреність
від відповідача:ОСОБА_7 довіреність
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС», м. Миколаїв
на рішення господарського суду Миколаївської області
від06.11.2015 року
у справі№ 915/1510/15 (суддя: Мавродієва М.В.),
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС», м. Миколаїв
до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «МИКОЛАЇВГАЗ», м. Миколаїв
простягнення 12172,19 грн. - 3% річних та 4950,02 грн. - інфляційних втрат

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС», м. Миколаїв (далі «Позивач», ТОВ) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «МИКОЛАЇВГАЗ», м. Миколаїв (далі «Відповідач», ПАТ) 12172,19 грн. - 3% річних та 4950,02 грн. - інфляційних втрат.

Заявою від 02.10.2015року відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, відповідно до п.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 06.11.2015 року у справі № 915/1510/15 у задоволені позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог, однак, у звязку зі зверненням відповідача з заявою про застосування строків позовної давності, вважав наявними підстави для відмови у позові.

Зокрема, за висновком суду, простроченням позивачем строків позовної давності на звернення з вимогою. Адже, остаточний термін погашення заборгованості встановлений - грудень 2011року, тобто фактично 31.12.2011року, тому з 01.01.2012року почався перебіг 3-річного строку позовної давності для нарахування та стягнення інфляційних втрат та річних у порядку статті 625 Цивільного кодексу України. Щодо факту встановленого рішенням господарського суду Миколаївської області від18.02.2015року у справі №915/2140/14, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2015року у справі №915/2140/14, щодо не пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з позовною вимогою про стягнення основної заборгованості, до уваги судом першої інстанції не взято. На думку суду, у рішенні йдеться про порушення прав позивача шляхом вчинення певних виконавчих дій з боку державного виконавця, а не відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, невірне застосування статей 257, 261, 625 Цивільного кодексу України, що призвело до невірно зроблених висновків.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснено фіксацію судового процесу технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, а рішення господарського суду прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003року у справі №8/167 у задоволенні позовних вимог ТОВ Зоря-Сервіс до ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз про стягнення заборгованості в сумі 8587435,83 грн. - відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2004року, рішення господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003року у справі №8/167 скасовано, позов задоволено, стягнуто з ВАТ Миколаївгаз на користь ТОВ Зоря-сервіс борг у сумі 7512118,08 грн. та збитки від інфляції у сумі 1075317,75 грн.

На виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003року у справі №8/167, судом першої інстанції виданий наказ, який був предявлений до виконання та, на виконання якого, відділом Державної виконавчої служби Ленінського району управління юстиції м. Миколаєва було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.01.2004року.

На стадії виконання судового рішення, позивач та відповідач уклали мирову угоду від 28.07.2007року, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004року у справі №8/167, у звязку з чим державним виконавцем винесена постанова від 29.11.2004року про закінчення виконавчого провадження.

В подальшому сторонами укладались додаткові угоди до мирової угоди від 28.07.2007року, а саме: 01.08.2006року - додаткова угода №1, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.08.2006року ; 03.01.2007року - додаткова угода №2, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.02.2007року; 30.03.2007року - додаткова угода №3, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007року; 05.07.2007року - додаткова угода №4, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року. Зазначені додаткові угоди є невідємними частинами мирової угоди від 28.07.2004року.

Згідно умов мирової угоди від 28.07.2004року в редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007року, останнім терміном погашення заборгованості ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз перед ТОВ Зоря-Сервіс - є грудень 2011року.

З вересня 2007року відповідач припинив виконувати графік погашення боргу, що підтверджується бухгалтерською довідкою №1 від 03.08.2015року (а.с.70)(іншого сторонами не доведено), встановлений додатковою угодою №4 від 05.07.2007року до мирової угоди від 28.07.2004року, у звязку з чим позивач звернувся до Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження.

11.03.2008року постановою Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду від 19.07.2007року у справі №8/167 про затвердження додаткової угоди №4 від 05.07.2007року до мирової угоди від 28.07.2004року.

Постановою від 25.03.2008року державний виконавець Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції зупинив виконавче провадження, оскільки ВАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз було внесено до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть учать у процедурі погашення заборгованості, відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу.

У подальшому вказане виконавче провадження було передано з Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції до Підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області, яке 16.12.2008році, постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області, було прийняте до виконання з присвоєнням номеру ВП №10706927.

01.03.2013року державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області виніс три постанови у виконавчому провадженні ВП №10706927: про поновлення виконавчого провадження; про зміну назви сторони виконавчого провадження та про зупинення виконавчого провадження у звязку із порушенням відносно боржника справи про банкрутство.

31.03.2014року державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області поновив виконавче провадження ВП №10706927, про що виніс постанову.

ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз звернулось до господарського суду Миколаївської області зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просило визнати неправомірною постанову від 31.03.2014року про поновлення виконавчого провадження №10706927.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 01.07.2014року у справі №8/167 скаргу ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз задоволено. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 ухвалу господарського суду Миколаївської області від 01.07.2014року - залишено без змін.

Вказаними судовими рішенням встановлено, що ухвала господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року у справі №8/167 про затвердження додаткової угоди №4 від 05.07.2007року до мирової угоди від 28.07.2004року на стадії виконання не відповідає вимогам ст.18 Закону України Про виконавче провадження, оскільки в ній не зазначено строку предявлення її до виконання, а тому не могла бути підставою для відкриття виконавчого провадження.

В подальшому начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області прийнято постанову від 22.10.2014року, згідно якої скасовані всі постанови державних виконавців, винесені у даному виконавчому провадженні.

24.10.2014року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, на підставі п.2 ч.1 ст.26 Закону України Про виконавче провадження, було відмовлено позивачу у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року у справі №8/167 та повернуто позивачу оригінал ухвали від 10.08.2004року у справі №8/167 і оригінал ухвали від 19.07.2007року, згідно супровідного листа №02.1-24/6210 від 24.10.2014року.

18.12.2014року позивач звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про спонукання відповідача до виконання мирової угоди, шляхом стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз частини боргу за мировою угодую в сумі 100000,0 грн., за період з липня 2007року по серпень 2007року та частки боргу за вересень 2007року.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015року у справі №915/2140/14 позовні вимоги ТОВ Зоря-Сервіс задоволено та стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз на користь позивача 100000,00 грн. заборгованості за мировою угодою від 28.07.2004року, у розумінні статей 257, 261 Цивільного кодексу України без пропущення строку позовної давності. Постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2015року у справі №915/2140/14 рішення господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015року у справі №915/2140/14 залишено без змін.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує на те, що про порушення свого права довідався лише 27.10.2014року (дати отримання постанови державного виконавця) та одразу звернувся до суду з вимогою про спонукання до виконання мирової угоди, рішенням за якою встановлено, що строк позовної давності за основним зобовязанням не сплив і, відповідно, він не сплив за додатковими зобовязаннями по сплаті 3% річних та інфляційних втрат за вересень 2012 року.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст. 43, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи статті 11 Цивільного кодексу України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За умовами укладеної між сторонами мирової угоди від 28.07.2004року (у редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007року), оплата заборгованості відповідачем мала здійснюватись розстроченими платежами в період з серпня 2004року по грудень 2011року. Остаточним терміном погашення заборгованості ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз перед ТОВ Зоря-Сервіс - є грудень 2011року.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015року у справі №915/2140/14 позовні вимоги ТОВ Зоря-Сервіс задоволено та стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз на користь позивача 100000,0 грн. заборгованості за мировою угодою від 28.07.2004року. Суд зазначив, що позивачем не було пропущено строку позовної давності для стягнення суми боргу, оскільки про порушення свого права позивач довідався отримавши 27.10.2014року постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 24.10.2014року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року у справі № 8/167 (постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2015року у справі №915/2140/14 рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015року у справі №915/2140/14 залишено без змін).

Як вбачається з рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015року у справі №915/2140/14 сума 100000,00 грн. є частиною суми заборгованості за укладеною між сторонами мировою угодою від 28.07.2004року (у редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007року), затвердженою ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Предметом даного судового спору є стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу, який виник внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань за укладеною між сторонами мировою угодою від 28.07.2004року (у редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007року), затвердженою ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року.

Заявою від 02.10.2015року відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, відповідно до п.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

З матеріалів справи вбачається доведений факт неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання в строки обумовлені зобовязанням, відповідно з чим, позивач правомірно обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України та звернувся до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання, перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується згідно положень ч. 3 зазначеної статті.

Згідно із ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що невиконання рішення суду про стягнення суми основного боргу є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення цього виду відповідальності, завданої таким правопорушенням, виникає кожен день з моменту початку нарахування до моменту фактичного виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29 травня 2013року, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідачем та судом першої інстанції помилково застосовані норми статей 257, ч.ч. 1,5 ст. 261 Цивільного кодексу України щодо наявності строку позовної давності, стосовно нарахувань 3% річних та інфляційних втрат, у звязку з невиконанням основного грошового зобовязання з 01.01.2012року по 01.01.2015року, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що вимоги про сплату нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, хоча і мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобовязання, однак, повязані безпосередньо з існуванням основного зобовязання до повного його погашення у випадку встановлення факту наявності основного грошового зобовязання рішенням суду.

3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є мірами відповідальності, які мають тривалий характер, що безпосередньо пов'язані з виконанням рішення суду про стягнення суми основного боргу.

В даному випадку, стосовно наявності суми основного боргу, вона була визначена рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003року у справі №8/167, яке набрало законної сили та є обовязковим до виконання та в процесі його примусового виконання за мировою угодою від 28.07.2004року (у редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007року), затвердженою ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007року. Строки виконання відповідачем рішення суду були узгоджені сторонами і мировій угоді укладеній на стадії виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. в справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Нарахування цього виду виключної законної відповідальності за прострочку виконання рішення суду, яким було стягнуто суму основного боргу, на яку позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних, за період з 01.09.2012року по 30.09.2012року триває протягом всього періоду невиконання рішення суду до моменту його фактичного виконання, оскільки невиконання зобовязання, визнаного судом, є триваючим у часі, на яке можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних.

У розумінні ч.3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені у рішенні суду у господарській справи є преюдиціальними.

Судова колегія зазначає, що у випадку триваючого у часі невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, застосування відповідальності, передбаченою статтею 625 Цивільного кодексу України, загальний 3-річний строк позовної давності застосовується судом по відношенню до попереднього періоду нарахування і захист порушеного права позивача можливий до моменту фактичного виконання рішення відповідачем тільки в період останніх 3-х років.

Крім того, судом встановлено переривання строку позовної давності, в наслідок прийняття господарським судом Миколаївської області рішення від 18.02.2015року у справі №915/2140/14, яким стягнуто з відповідача частину суми основного боргу за мировою угодою.

Отже, після цього почався новий строк позовної давності, як до виконання основного зобовязання, так і до нових періодів для нарахування 3% річних та інфляційних втрат до погашення основного зобовязання, визнаного рішеннями судів.

Визначення періоду нарахування 3% річних та інфляційних, є його субєктивним правом, з огляду на обумовлені сторонами строки виконання в мировій угоді.

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на встановлені позивачем періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат, за період з 01.09.2012року по 30.09.2012року, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Підпункт 1.12 п.1 пленуму постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначає, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань, у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши нарахування 3% річних у розмірі 12172,19 грн. та 4950,02 грн. - інфляційних втрат, здійснених позивачем за період з 01.09.2012року по 30.09.2012року, колегія суддів вважає, що розрахунки за встановлений період здійснені вірно.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС», м. Миколаїв підлягає задоволенню, рішення господарського суду Миколаївської області від 06.11.2015 року у справі №915/1510/15 скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовної заяви у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати за подання апеляційної скарги відносяться на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС», м. Миколаїв задовольнити.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 06.11.2015 року у справі № 915/1510/15 скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС», м. Миколаїв до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «МИКОЛАЇВГАЗ», м. Миколаїв про стягнення 12172,19 грн. - 3% річних та 4950,02 грн. - інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «МИКОЛАЇВГАЗ» (54008, м. Миколаїв, вул. Чигрина, 159, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ СЕРВІС» (54001, м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 89, ) 3% річних у розмірі 12172,19 грн., інфляційних втрат у розмірі 4950,02 грн., 1827,00 грн. - витрат по сплаті судового збору за звернення з позовною заявою; 2009,70 грн. - витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України, в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.12.2015р.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників: 1-позивачу; 1-відповідачу; 1-у справу; 1-ГСМО; 1-ОАГС