КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2015 р. Справа№ 910/23503/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Пріцак І.Є.-представник;

Від відповідача: Антощук Е.І.-представник;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Український лізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015

у справі № 910/23503/15 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Український Бізнес Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укрбізнесбанк" Білої Ірини Володимирівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Український лізинг"

про стягнення 131 268,55грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Публічне акціонерне товариство „Український Бізнес Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 131 268,55 коп.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Український Лізинг" на користь Публічного акціонерного товариства „Український Бізнес Банк" заборгованість за кредитом в розмірі 126 121,46 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 4 571,85 грн., пеню у розмірі 575,24 грн. та 2 625,37 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 повністю і прийняти нове рішення та зупинити провадження у справі № 910/23503/15 до вирішення пов'язаною з нею іншою справою №905/2707/15 за позовом ТОВ „Український лізинг" до ПАТ „Український бізнес банк" про визнання пунктів кредитного договору від 29.03.2013 №114/Ю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" у справі №910/23503/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 було прийнято зазначену апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 15.12.2015.

15.12.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, який судовою колегією було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Від представника відповідача 15.12.2015 надійшли письмові пояснення в яких відповідач просив відмовити позивачу в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 472,95 грн.

В судовому засіданні, призначеному на 15.12.2015, представники позивача та відповідача надали свої пояснення по справі.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, та просив задовольнити клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаною з нею іншою справою.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, проти клопотання відповідача про зупинення провадження у справі заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено наявності підстав для зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаною з нею іншою справою № 905/2707/15 за позовом ТОВ „Український лізинг" до ПАТ „Український бізнес банк" про визнання пунктів кредитного договору від 29.03.2013 № 114/Ю недійсними, а тому дане клопотання залишила без задоволення.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.03.2013 між Публічним акціонерним товариством „Український бізнес банк" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" (далі - Позичальник) було укладено Кредитний договір № 114/ю.

В пункті 1.1 Договору зазначено, що Банк, за наявності вільних грошових коштів, надає Позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредиту формі не поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 368 169 грн. на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 24.11.2015 зі сплатою 22 %.

Згідно меморіального ордеру № 260_4 від 29.03.2013 Позивачем було видано грошові кошти на користь Відповідача згідно кредитного Договору № 114/ю від 29.03.2013 в сумі 368 169 грн.

Відповідно до п. 4.5. Кредитного договору, Позичальник зобов'язався погашати, наданий Банком кредит, згідно з Графіком погашення, що був викладений у Додатку № 1 до Кредитного договору, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Пунктом 4.6. Кредитного договору передбачено, що Боржник зобов'язався, що у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 Кредитного договору, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або не виконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту, сплачує Банку проценти у розмірі 50 (п'ятдесят) процентів річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Згідно з п. 4.7 Договору, Кошти у погашення заборгованості в першу чергу направляти для сплати комісій, процентів за користування кредитом, строк сплати яких настав, потім простроченої заборгованості за кредитом, сума, що залишається, направляється на погашення основної суми кредиту.

У своїх поясненнях, Позивач зазначає, що він належним чином виконував умови Кредитного договору, проте Відповідач в порушення умов даного Договору допустив прострочення виконання договірних зобов'язань. Станом на 27.08.2015 у Відповідача наявна заборгованість за Кредитним договором в розмірі 131 268,55 грн., з яких: 126 121,46 грн. - сума заборгованості по кредиту; 4 571,85 грн. - сума заборгованості за відсотками; 575,24 грн. - пеня. Таким чином, Позивач просив суд першої інстанції стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" заборгованість у розмірі 131 268,55 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства „Український Бізнес Банк".

Внаслідок укладення Договору та додаткових угод до нього між сторонами згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки.

Враховуючи той факт, що між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно з пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами(ст. 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться(ч. 1 ст. 193 ГК України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується наявними доказами, на виконання умов Договору Позивачем видано Товариству з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" грошові кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 260_4 від 29.03.2013 (а.с.15).

Проте в матеріалах справи відсутні докази повернення Відповідачем грошових коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, тобто не виконав належним чином свої зобов'язання.

Враховуючи вище вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову стосовно стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" 126 121,46 грн. - суми заборгованості за основним боргом та 4 571,85 грн. - суми заборгованості за нарахованими процентами.

Також Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь пеню. у розмірі 575,24 грн.

Відповідно до статтей 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В частині 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статтей 1, 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (зі змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Відповідно до пункту 5.6 Додаткової угоди передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.1., 4.2, 4.3, 4.5, 4.22) Банк має право вимагати від Позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за Договором, за кожен день прострочення.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правильності розрахунку пені, та стягненням з Відповідача на користь Позивача 126 121,46 грн. - сума простроченої заборгованості по кредиту; 4 571,55 грн. грн. - сума простроченої заборгованості за відсотками; 575,24 грн. - пеня .

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, в апеляційній скарзі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Український лізинг" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №910/23503/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/23503/15 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська