РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/25354/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ареко»

Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 408 021,18 грн.,

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Курков М.С.

від відповідача: Третяк Л.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ареко» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 408 021,18 грн. (з яких: 221 458,60 грн. основного боргу, 7 299,43 грн. пені, 13 833,58 грн. трьох відсотків річних та 165 429,57 грн. інфляційних втрат), у зв'язку з неналежним виконанням договору на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25354/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.10.2015 р., зобов'язано сторін надати певні документи.

Представник позивача в судовому засіданні 28.10.2015 р. повідомив, що наразі не може надати суду оригінали документів для огляду.

Представник відповідача в судове засідання 28.10.2015 р. не з'явився, вимог ухвали суду не виконав, про причини неявки не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку з неявкою представників сторін у призначене судове засідання, не виконанням ними вимог ухвали суду, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 28.10.2015 р. розгляд справи відклав на 25.11.2015 р.; повторно зобов'язав сторін надати суду певні пояснення та документи.

24.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 25.11.2015 р. надав суду документи на виконання вимог ухвал суду, які залучено до матеріалів справи; надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.11.2015 р. проти позову заперечив у повному обсязі.

Суд, керуючись ст. 77 ГПК України, оголосив у судовому засіданні 25.11.2015 р. перерву до 02.12.2015 р. о 10:45 год. для дослідження доказів у справі.

02.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду від відповідача надійшли письмові доповнення до відзиву на позовну заяву, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 02.12.2015 р. надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.12.2015 р. проти позову заперечив у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 02.12.2015 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ареко» (постачальник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (покупець) було укладено договір на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р. (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати покупцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити частини двигунів (ЗІП до РДЕС) (надалі - товар), у кількості, асортименті і цінам, зазначеним у специфікації № 1 (додаток до договору № 1), що є невід'ємною частиною цього договору. рік виготовлення - не пізніше 2011 року, але у разі поставки ТМЦ виготовлених раніше 2011 року, тільки після письмового узгодження даної поставки між сторонами.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором поставки.

У відповідності до частин 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 2.1. договору, загальна вартість договору складає: разом - 1 140 605,00 грн., крім того ПДВ 20 % - 228 121,00 грн. Всього - 1 368 726,00 грн.

Фінансування за рахунок коштів ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС».

За даним договором за узгодженням сторін допускаються наступні умови оплати: на протязі 45 днів після постачання (п. 2.2. договору).

Після підписання договору сума договору (ціна товару) зміні не підлягає (п. 2.3. договору).

Згідно з п. п. 2.3. та 2.4. договору, обсяг закупівлі товару може бути зменшений залежно від реального фінансування видатків; ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 3.1. договору, постачання здійснюється в березні - квітні 2013 року автотранспортом постачальника на умовах DDP (м. Южноукраїнськ Миколаївської області) у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Incoterms-2010». Вантажоодержувач - ЮУВ ВП «Складське господарство».

Згідно з п. 3.2. договору, з товаром постачальник надає покупцю оригінали документів: товарну накладну, податкову накладну, документи від виробника, які підтверджують якість товару.

Пунктом 3.3. договору визначено, що датою постачання є дата отримання товару на складі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару.

Пунктом 11.1.1. договору визначено, що покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

У відповідності до п. п. 12.1. та 12.2. договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін; дія терміну договору починає свій перебіг у момент,визначений у п. 12.1. договору та закінчується 31.12.2013 р.

Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору, та виконання діючих зобов'язань (п. 12.3. договору).

Позивача пояснив суду, що ним на виконання умов договору було здійснено постачання товару у відповідності до видаткової накладної № 9 від 27.06.2013 р. на суму 1 328 751,60 грн., яка була підписана уповноваженою особою відповідача ОСОБА_3, який діяв на момент підписання даної накладної на підставі довіреності на отримання матеріальних цінностей за вищевказаним договором від 27.06.2013 р. № 881.

Однак, відповідач свої зобов'язання за спірним договором щодо оплати отриманого товару виконав частково на суму 1 147 267,40 грн., у зв'язку з чим в нього виникла заборгованість за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р. у розмірі 221 458,60 грн., що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків № 9 за період з 01.12.2014 р. до 31.12.2014 р., підписаним уповноваженими представниками та скріпленим печатками сторін.

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ареко» звернулось д Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 408 021,18 грн. (з яких: 221 458,60 грн. основного боргу, 7 299,43 грн. пені, 13 833,58 грн. трьох відсотків річних та 165 429,57 грн. інфляційних втрат), у зв'язку з неналежним виконанням договору на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р., тоді як відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару за даним договором не виконав неналежним чином.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ним не була сплачена сума ПДВ за накладною № 9 від 27.06.2013 р. в розмірі 221 458,60 грн., оскільки позивачем не було надано відповідачу податкову накладну на дану суму та не зареєстровано її в Єдиному державному реєстрі податкових накладних. У зв'язку з наведеним, відповідач вважає, що дана обставина свідчить про неналежне виконання договірних зобов'язань та тягне за собою наслідки, передбачені ст. 613 ЦК України.

Господарський суд не приймає доводи відповідача, оскільки предметом спору в даній справі є невиконання грошового зобов'язання відповідача за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р., а не реєстрація податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Крім того, у відповідності до п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, відповідальність за відсутність реєстрації податкової накладної у визначеному чинним законодавством порядку несе безпосередньо позивач у даній справі. При цьому, умовами договору на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р. не обумовлено, що покупець має право не платити за отриманий товар через відсутність реєстрації в Єдиному державному реєстрі податкових накладних відповідної податкової накладної.

У висновках Верховного Суду України від 01.07.2015 р. «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень за II півріччя 2014 р.» надано наступні роз'яснення.

Норми ст. 201 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), до яких відсилають правила п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Так, у п. 201.1 ст. 201 ПК України зазначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно з п. 201.62 цієї статті податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

За п. 201.10 зазначеної статті податкова накладна надається платнику податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу Покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. За абзацом 2 цього пункту продавець зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Реєстрі.

Абзаци 3 - 5 зазначеного пункту регулюють питання підтвердження дати, часу і факту реєстрації продавцем податкової накладної. Зокрема, про внесення податкової накладної до Реєстру свідчить квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Дата і час, зафіксовані у такій квитанції, визнаються датою і часом надання продавцем податкової накладної до податкового органу.

Законом N 3609-V п. 201.10 ст. 201 ПК України був доповнений новим абзацом, згідно з яким реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Реєстрі здійснюється не пізніше двадцяти календарних днів, наступних за датою їх виписки (ця норма набрала чинності з 6 серпня 2011 р. і діяла на час подання платником податку податкової звітності та на час проведення податковим органом камеральної перевірки).

В абзаці 7 цього пункту передбачено право покупця звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Реєстру.

Абзацом 8 п. 201.10 ст. 201 ПК України покупцю товарів/послуг заборонено відносити суми ПДВ до податкового кредиту в разі відсутності факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг, податкових накладних у Реєстрі і зобов'язано покупця включити суму податку, вказану в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення (в редакції Закону N 2755-VI) та/або (у редакції Закону N 3609-V) порядку реєстрації в Реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До такої заяви додаються копії документів, передбачених у цій статті, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг (абзац 10 п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Відповідно до підпункту 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 ПК України податкові декларації подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Згідно з п. 1 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 р. N 1246, цей Порядок визначає механізм внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до неї, до Реєстру платників ПДВ - продавців товарів (послуг), звіряння даних, що містяться у виданих платникам такого податку - покупцям товарів (послуг) податковій накладній та розрахунку коригування з відомостями, що містяться у Реєстрі.

Системний аналіз зазначених податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких має підтверджуватися внесеними до Реєстру податковими накладними або іншими документами, встановленими ПК України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Це право вони мають незалежно від часу внесення платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних до Реєстру. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і факт внесення їх до Реєстру в строки, встановлені законодавством: 1) відведені для складання та подання податкової звітності з ПДВ (у редакції Закону N 2755-VI); 2) двадцять днів (у редакції Закону N 3609-V). В іншому випадку, без подання заяви на постачальника, який своєчасно не зареєстрував податкові накладні, платник податку - покупець товарів/послуг - зобов'язаний включити суму податку, вказану в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Слід також зазначити, що згідно зі ст. 201 ПК України обов'язок із оформлення і реєстрації податкових накладних покладено на платника податку - продавця товарів/послуг, а не платника податку, який формує податковий кредит, і при цьому зазначена стаття не містить імперативних приписів про неприйнятність цих документів через несвоєчасність (не у день надання) внесення їх до Реєстру.

Значення має й те, що на дату подання податкової декларації з ПДВ за звітний період до ст. 201 ПК України були внесені зазначені зміни, які дають підстави вважати, що час складання і надання податкової накладної та час реєстрації цього документа можуть не збігатися (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2014 р. у справі N 21-259а14).

За таких обставин, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 221 458,60 грн. основного боргу, а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та не довів суду належними і допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ареко» щодо стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» суми основного боргу в розмірі 221 458,60 грн. за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р., визнається судом таким, що підлягає задоволенню.

ТОВ «Ареко» просить суд стягнути з відповідача 13 833,58 грн. трьох відсотків річних за період з 12.08.2013 р. до 10.09.2015 р. та 165 429,57 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2013 р. до липня 2015 р., у зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Враховуючи наведене, вірним є період нарахування інфляційних збитків за період з серпня 2013 р. до липня 2015 р. без виключення місяців, у яких індекс інфляції менший одиниці.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р., на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню з відповідача 13 833,58 грн. трьох відсотків річних за період з 12.08.2013 р. до 10.09.2015 р.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що позивача припустився помилки в розрахунку,у зв'язку з чим судом здійснено власний розрахунок даної вимоги, відповідно до якого підлягають стягненню з відповідача на корить позивача 165 279,87 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2013 р. до липня 2015 р., у зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р.

ТОВ «Ареко» просить суд стягнути з відповідача 7 299,43 грн. пені за період з 12.08.2013 р. до 12.02.2014 р., у зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. зі змінами та доповненнями, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За приписами п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Оскільки умовами договору на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р. не передбачена відповідальність у вигляді пені за порушення грошового зобов'язання щодо оплати покупцем товару, то у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача пені.

Таким чином, господарський суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 7 299,43 грн. пені за період з 12.08.2013 р. до 12.02.2014 р., у зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором на постачання товару № ПУ-32243-К від 07.02.2013 р.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ареко» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» підлягає задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе/Бастіонна, 1/2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ареко» (39000, Полтавська область, м. Глобине, вул. Карла Маркса, 228, ) 221 458 (двісті двадцять одну тисячу чотириста п'ятдесят вісім) грн. 60 коп. основного боргу, 13 833 (тринадцять тисяч вісімсот тридцять три) грн. 58 коп. трьох відсотків річних, 165 279 (сто шістдесят п'ять тисяч двісті сімдесят дев'ять) грн. 87 коп. інфляційних нарахувань та 6 008 (шість тисяч вісім) грн. 58 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 11.12.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина