ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2015 р. Справа № 922/5354/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №38-1871 від 28 травня 2010 року;

відповідача, третьої особи не зявились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 5453 Х/1-6) на рішення Господарського суду Харківської області від 10 листопада 2015 року по справі № 922/5354/15

за позовом Комунального підприємства Харківські теплові мережі, м.Харків

до Харківської спеціалізованої школи 1-3 ступенів №162 Харківської міської ради Харківської області, м.Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради, м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач КП Харківські теплові мережі звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської спеціалізованої школи 1-3 ступенів №162 Харківської міської ради Харківської області, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованості в сумі 155265,87 грн. за неналежне виконання договірних зобовязань за період з жовтня 2010 року по січень 2011 року включно.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10 листопада 2015 року у справі № 922/5354/15 (суддя Присяжнюк О.О.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 10 листопада 2015 року у справі № 922/5354/15 скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, те, що КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву воду в житловому фонді та, як виконавець послуг, має право на стягнення вартості наданих послуг, навіть з тих споживачів, які є бюджетними установами та фінансуються за рахунок Державного бюджету України. Поновлення строку позовної давності, на думку позивача, відновить справедливість стосовно тих споживачів, що своєчасно та в повному обсязі здійснюють оплату спожитої теплової енергії, та не дозволить неплатникам уникнути відповідальності за невиконання умов договору.

Представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у призначене судове засідання не зявились, відзиви на апеляційну скаргу не надали.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У вересні 2015 року позивач звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість в сумі 155265,87 грн. за неналежне виконання договірних зобов'язань за період з жовтня 2010 року по січень 2011 рік.

Місцевий господарський суд, застосовуючи до спірних правовідносин приписи статей 257, 267 Цивільного кодексу України, відмовив в позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Як убачається із матеріалів справи, 01 січня 2002 року між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" та Державним Комунальним закладом Спеціалізованою середньою загальноосвітньою школою 1-3 ступенів з поглибленим вивченням англійського № 162, правонаступником якого є відповідач Харківська спеціалізована школа 1-3 ступенів №162 Харківської міської ради Харківської області, укладений договір про постачання теплової енергії № 132, з наступними змінами, викладеними в додаткових угодах до нього (а.с. 14-28).

Відповідно до умов Договору, позивач (енергопостачальна організація) зобов'язався постачати відповідачу (споживачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних останньому обсягах на потреби, перелік яких вказано в п.2.1. відповідного договору, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором, а саме розділом 6 даного договору.

Відповідно до п.6.3. Договору, відповідач зобов'язався за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачувати позивачу попередню оплату вартості, необхідного обсягу теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду.

Розрахунковим періодом, відповідно до п.6.2. Договору, є календарний місяць, по результатам якого підписується акт (в 3-х примірниках) на відпуск - получення теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, здійснив відпуск теплової енергії відповідачу, та направив на його адресу рахунки на оплату спожитої теплової енергії.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується актами № 176/6751, № 176/5762, № 176/5763 від 01 жовтня 2010 року (а.с. 10) на включення споживача до джерела теплової енергії за адресою: м. Харків, вул. Пермська, 13 та актами виконаних робіт, підписаними та скріпленими печатками сторін: від 26 жовтня 2010 року, від 26 листопада 2010 року, від 27 грудня 2010 року (зворотні сторінки а.с. 11, 12, 13).

Відповідно до п.3.2.2. Договору, відповідач зобов'язувався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Відповідач, в свою чергу, не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, не сплатив у визначені договором строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого, за період з жовтня 2010 року по січень 2011 року включно, утворилась заборгованість у розмірі 155265,87 грн., яка на теперішній час залишається непогашеною.

Доказів на підтвердження оплати суми боргу за спірний період у розмірі 155265,87 грн. відповідач ані суду першої інстанції, ані апеляційній інстанції не надав.

Частина перша статті 612 Цивільного кодексу України зазначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно вимог статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За вимогами ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договорами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором.

Всупереч приписам чинного законодавства України та положень договору про постачання теплової енергії відповідач повністю не розрахувався з позивачем за надані послуги з постачання теплової енергії.

Колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Відповідач є стороною договору № 132 від 01 січня 2002 року про постачання теплової енергії, є споживачем теплової енергії в гарячої воді.

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України), у зв'язку з цим застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим. Відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке не припинилося відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року у справі № 11/446 та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року, де вказується на те, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує бездіяльність установи, яка фінансується з державного бюджету, і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання.

Таким чином, враховуючи наявну заборгованість відповідача перед позивачем, КП «Харківське теплові мережі» не позбавлено права на судовий захист свого порушеного права з боку відповідача бюджетної установи.

Разом з цим, відповідно до частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В пункті 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Позивач, в обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку, посилається на свій тяжкий фінансовий стан, а також відсутність бюджетного фінансування відповідача, у звязку з чим у останнього виникла заборгованість.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку, оскільки тяжкий фінансовий стан підприємства та неузгодженість з міською владою питання подання позовів до неплатників, що відносяться до бюджетної сфери, не є підставами для поновлення строку позовної давності.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами тяжкого фінансового стану КП «Харківські теплові мережі», як саме тяжкий фінансовий стан підприємства завадив позивачу вчасно звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

До того ж, позивач був обізнаний про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за спірний період, про що свідчить досудове повідомлення № 121/юр від 05 лютого 2013 року, в якому позивач, зокрема, попереджає відповідача, що у разі несплати боргу перед КП «Харківські теплові мережі», позивач буде змушений звернутись до господарського суду про примусове стягнення заборгованості (а.с. 41).

Зазначене повідомлення було направлено позивачем на адресу Харківської спеціалізованої школи 1-3 ступенів №162 Харківської міської ради Харківської області, згідно копії фіскального чека 06 лютого 2013 року (а.с. 41).

В пункті 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вже зазначалось в цій постанові, відповідач не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, не сплатив у визначені договором строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого, за період з жовтня 2010 року по січень 2011 року, утворилась заборгованість у розмірі 155265,87 грн.

Враховуючи те, що позивачем заявлена до стягнення заборгованість з жовтня 2010 року по січень 2011 рік, строк для звернення до суду сплив: у жовтні 2013 року, листопаді 2013 року, грудні 2013 року та у січні 2014 року відповідно.

Із матеріалів справи свідчить, що позивач звернувся до суду, згідно штампу вхідної кореспонденції Господарського суду Харківського області - 16 вересня 2015 року, тобто вже після спливу позовної давності (а.с. 4).

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України в постанові від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України) (п. 2.3 Постанови).

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, а відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків Господарського суду Харківської області, викладених в рішенні від 10 листопада 2015 року у цій справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10 листопада 2015 року у справі № 922/5354/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 11.12.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.