РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2015Справа №910/26084/15

За позовом Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Краю"

про стягнення заборгованості в сумі 66 280,23 грн.

Суддя Комарова О.С.

За участю представників сторін:

від позивача Гончар К.І. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

В судовому засіданні 09 грудня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг", звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою №14/1791 від 30.09.2015 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Краю", м. Київ, про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як орендар, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна №14-18-582/482 від 15.10.2012 р., зі сплати орендних платежів за фактичне користування приміщенням, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином у розмірі 46 700,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 5 655,27 грн., інфляційних у розмірі 12 251,92 грн., 3% річних у розмірі 738,96 грн. та штрафу у розмірі 934,00 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою суду від 05.10.2015 року порушено провадження у справі № 910/26084/15 та призначено розгляд справи на 20.10.2015 року.

Через відділ діловодства суду 20.10.2015 року від позивача надійшли документи, оформлені супровідним листом № ЮД-757 від 20.10.2015 року, які долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 20.10.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача у судове засідання 20.10.2015 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року судом, у відповідності до положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено до 17.11.2015 року.

Через відділ діловодства суду 16.11.2015 року від позивача надійшла копія акту приймання-передачі від 15.10.2012 р., оформлена супровідним листом, яку було долучено до матеріалів справи.

Представники сторін у судове засідання 17.11.2015 року не з'явилися, про причини неявки до суду не повідомили, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 року судом, у відповідності до положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено до 01.12.2015 року.

Через відділ діловодства суду 01.12.2015 року від позивача надійшли документи, оформлені супровідним листом, які долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 01.12.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору, а також подав клопотання про продовження строків розгляду справи на 15 днів. Представник відповідача у судове засідання не з'явився

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року судом було продовжено строк вирішення спору на 15 днів, а також у відповідності до положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено до 09.12.2015 року.

В судовому засіданні 09.12.2015 року представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2012 року між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перлина Краю" (далі - орендар) був укладений договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна №14-18-582/482 (далі - Договір).

За змістом п. 1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення (майно) загальною площею 184,6 кв.м, розміщені за адресою: м. Київ-23, вул. Мечникова, 16-А на першому (каб. №№119-124) поверсі адмінбудинку, що знаходиться на балансі орендодавця - Національної акціонерної компанії "Украгролізинг", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить за експертною оцінкою станом на 31.08.2012 року 1 918 852,00 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору приміщення передається в оренду з метою використання орендарем для здійснення підприємницької діяльності в сфері громадського харчування (без продажу товарів підакцизної групи).

У відповідності до п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання цього договору та акта приймання-передачі майна.

Пунктом 3.6 Договору визначено, що орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа місяця.

Відповідно до акту передачі-приймання від 15.10.2012 року приміщення було передане в оренду орендодавцем в платне тимчасове орендне користування загальною площею 184,6 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ-23, вул. Мечникова, 16-А на першому (каб. №№119-124) поверсі адмінбудинку (копія акту наявна в матеріалах справи).

10.02.2015 року орендар повернув на користь орендодавця приміщення у задовільному стані, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.02.2015 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Додатковим договором №1/27 від 11.02.2015 року до Договору сторони за взаємною згодою вирішили розірвати Договір з 11.02.2015 року, а також підтвердили існування заборгованості відповідача станом на 31.01.2015 року у розмірі 38 653,68 грн.

Листом 14/1527 від 14.08.2015 р. позивач направив на адресу відповідача рахунок №2572 від 10.03.2015 року на оплату вартості орендної плати за 10 календарних днів лютого місяця 2015 року.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту прийому-передачі приміщення в орендне користування від 15.10.2012 року приміщення було передане в оренду орендодавцем в платне тимчасове орендне користування загальною площею 184,6 кв.м, розташоване за адресою м. Київ-23, вул. Мечникова, 16-А на першому (каб. №№119-124) поверсі адмінбудинку.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.6 Договору орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа місяця.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 3.6 Договору відповідач повинен був сплачувати орендну плату щомісячно, не пізніше 15 числа місяця.

Додатковим договором №1/27 від 11.02.2015 року до Договору сторони за взаємною згодою вирішили розірвати Договір з 11.02.2015 року, а також підтвердили існування заборгованості відповідача станом на 31.01.2015 року у розмірі 38 653,68 грн.

Листом 14/1527 від 14.08.2015 р. позивач направив на адресу відповідача рахунок №2572 від 10.03.2015 року на оплату вартості орендної плати за 10 календарних днів лютого місяця 2015 року.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача з орендної плати у розмірі 46 700,08 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідачем в свою чергу вартість орендної плати станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом не оплачена, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем складає 46 700,08 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення суми основного боргу з відповідача в сумі 46 700,08 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 5 655,27 грн., інфляційні у розмірі 12 251,92 грн., 3% річних у розмірі 738,96 грн. та штраф у розмірі 934,00 грн.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Пунктом 3.7 Договору визначено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується орендодавцю у терміни, визначені пунктом 3.6 відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені у розмірі 5 655,27 грн., інфляційних у розмірі 12 251,92 грн. та 3% річних у розмірі 738,96 грн., суд дійшов висновку, що він є правильним, а тому в даній частині позов підлягає задоволенню.

Стосовно заявленого до стягнення з відповідача штрафу у розмірі у розмірі 934,00 грн. суд відзначає наступне.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За змістом п. 3.8 Договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяця, орендар також сплачує штраф у розмірі 2% від суми заборгованості.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 3.7 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктом 3.8 Договору сторонами передбачена також сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності порушення строку сплати орендних платежів.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за Договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс/15.

Як визначено нормами ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 934,00 грн. у суду відсутні.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного доказу на спростування доводів позивача щодо невиконання ним зобов'язань за договором або відсутності правових підстав для їх виконання суду не надав.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі основного боргу в сумі 46 700,08 грн., пені в сумі 5 655,27 грн., інфляційних у розмірі 12 251,92 грн. та 3% річних у розмірі 738,96 грн. В частині стягнення штрафу у розмірі 934,00 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних в сумі 1 200,84 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Краю" (ЄДРЮОФОП 37450562, адреса: 01023, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (ЄДРЮОФОП 30401456, адреса: 01023, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основного боргу - 46 700,08 грн. (сорок шість тисяч сімсот гривень 08 копійок), пені - 5 655,27 грн. (п'ять тисяч шістсот п'ятдесят п'ять гривень 27 копійок), інфляційних - 12 251,92 грн. (дванадцять тисяч двісті п'ятдесят одна гривня 92 копійки), 3% річних - 738,96 грн. (сімсот тридцять вісім гривень 96 копійок) та судового збору - 1 200,84 грн. (одна тисяча двісті гривень 84 копійки). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію даного рішення направити відповідачу у справі № 910/26084/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 14.12.2015 року.

Суддя О.С. Комарова