РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2015Справа №910/27436/15

За позовом Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ева-клуб"

про стягнення заборгованості в сумі 28 312,51 грн.

Суддя О.С. Комарова

За участю представників сторін:

від позивача Яковіщук Я.М. (представник за довіреністю);

від відповідача Столипін В.В. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 15 грудня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району", 30.10.2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою вих. №2818 від 20.10.2015 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ева-клуб", про стягнення заборгованості в сумі 28 312,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як споживач, не здійснив оплату вартості наданих йому позивачем комунальних послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 25 827,25 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 987,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 497,88 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою суду від 23.10.2015 року порушено провадження у справі № 910/27436/15 та призначено розгляд справи на 24.11.2015 року.

Через відділ діловодства суду 09.11.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 19.11.2015 року від відповідача надійшли пояснення, які були долучені судом до матеріалів справи. У вказаних пояснення представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на відсутність між сторонами договірних відносин та недоведеністю позивачем факту надання будь-яких послуг.

Через відділ діловодства суду 23.11.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було долучено судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судове засідання 24.11.2015 року з'явився, позовні вимоги підтримав та надав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позову заперечив та дав пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 24.11.2015 року оголошено перерву до 08.12.2015 року.

Через відділ діловодства суду 07.12.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 08.12.2015 року представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

Представник позивача у судове засідання 08.12.2015 року не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року розгляд справи було відкладено у зв'язку із неявкою представника позивача.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.12.2015 року надав суду пояснення у справі, клопотання про долучення документів та проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ева-клуб" є користувачем та власником приміщення за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 4 (літера А) на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 04.10.2005 року за реєстровим №2712.

02.04.2007 року між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (сторона -1) та відповідачем (сторона-2) був укладений договір про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь їх виробників №117, відповідно до п. 1.1 якого, сторона-1 здійснює нарахування та збір платежів на користь виробників послуг за спожиті стороною-2 комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення, тощо) в наданих обсягах.

Комунальне підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві (після зміни найменування - позивач) на підставі договорів з тепло та водопостачальними організаціями (ПАТ "Київенерго", ТОВ "Єврореконструкція", ПАТ АК "Київводоканал") приєднав до своєї мережі відповідача, як субабонента та надавав відповідачу послуги з центральною опалення, холодного та гарячого водопостачання, а відповідач фактично споживав послуги.

Таким чином, між відповідачем і позивачем фактично склалися позадоговірні відносини, які підпадають під ознаки договору про надання комунальних послуг.

Позивач зазначає, що в період з 18.09.2010 року по 30.04.2014 року виконавець надав замовнику узгоджені сторонами послуги, однак замовник послуги не оплатив, внаслідок чого у відповідача, за розрахунками позивача, утворилась заборгованість, яка станом на липень 2015 року становить 25 827,25 грн.

З викладеними позивачем в позові твердженнями відповідач не погоджується та в своїх запереченнях вказує, що комунальні послуги, на які посилається виконавець, споживач фактично не споживав, а тому в нього не міг виникнути обов'язок оплачувати послуги, які не надавалися, а договір відшкодування таких витрат між ним та Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" укладений не був.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.09.2010 року по 01.04.2014 року позивач надав відповідачу узгоджені сторонами послуги, що підтверджується розробками по групрахунках, розшифровками рахунків абонента та обліковими картками про споживання теплової енергії (копії документів наявні в матеріалах справи).

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами не було визначено строків виконання зобов'язання, оскільки рахунки на оплату наданих послуг та облікові картки за спірний період, не містять строку виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на адресу відповідача у справі було направлено претензію від 16.07.2015 р. про сплату заборгованості у розмірі 25 827,25 грн., яка виникла за період надання комунальних послуг з 01.09.2010 року по 01.04.2014 року.

Твердження відповідача про те, що не укладення між сторонами прямого договору про надання комунальних послуг, свідчить про відсутність у нього заборгованості перед позивачем судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, відповідно до зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин, зобов'язання відповідача оплатити послуги з водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 р. у справі №3-184гс14.

Як визначено нормами ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Більш того, з метою виконання окремого доручення першого заступника Голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.09.2010 року, Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради на адресу відповідача направлялися листи з примірниками прямих договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення для укладення їх сторонами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що прямий договір між сторонами у даній справі не був укладений не з вини позивача.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку відповідача, а також те, що доказів здійснення з боку позивача на користь відповідача сплати грошових коштів в оплату наданих послуг за період з 01.09.2010 року по 01.04.2014 року, станом на липень 2015 року суду не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором про надання послуг за вказаний період в сумі 25 827,25 грн.

Щодо викладених відповідачем заперечень щодо надання послуг, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Підтвердженим є надання виконавцем споживачу послуг в момент, в тому числі, складання останнім листів, зазначених вище, що підтверджується розробками по групрахунках, розшифровками рахунків абонента та обліковими картками про споживання теплової енергії за визначений період, а відтак викладені відповідні заперечення не спростовують викладених в позові обставин щодо надання виконавцем споживачу послуг за вказаною домовленістю.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 987,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 497,88 грн.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як було встановлено судом, сторонами не було погоджено строку оплату наданих відповідачу комунальних послуг, а відтак строк такої оплати настав відповідно до приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги від 16.07.2015 року.

Відповідно до п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

З огляду на наявну в матеріалах справи інформацію про дату здійснення поштового відправлення претензії відповідачу (16.07.2015 року), та встановлену за допомогою сервісу відстеження пересилання поштових відправлень Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» дату отримання відповідачем вказаної претензії (20.08.2015 року), грошове зобов'язання зі сплати на користь позивача заборгованості у розмірі 25 827,25 грн. відповідач мав виконати в строк до 27.08.2015 року, а відтак з 28.08.2015 року він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 30.12.2010 року по 01.05.2014 року.

Таким чином, оскільки строк оплати наданих комунальних послуг настав 28.08.2015 року, то в період з 30.12.2010 року по 01.05.2014 року, за який позивачем нараховано до стягнення з відповідача суму 3% річних та інфляційних втрат, простроченого грошового зобов'язання у відповідача не існувало, а відтак підстави для стягнення з нього 3% річних у розмірі 987,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 497,88 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, відсутні.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного доказу на спростування доводів позивача щодо невиконання ним зобов'язань за договором або відсутності правових підстав для їх виконання суду не надав.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судом проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі основного боргу в сумі 25 827,25 грн. В частині стягнення 3% річних у розмірі 987,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 497,88 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних в сумі 1 111,08 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ева-клуб" (ЄДРЮОФОП 30965330, адреса: 04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 4, к. 1) на користь Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (ЄДРЮОФОП 31731838, адреса: 03190, м. Київ, вул. М.Кирпоноса, 10/8) основного боргу - 25 827,25 грн. (двадцять п'ять тисяч вісімсот двадцять сім гривень 25 копійок) та судового збору - 1 111,08 грн. (одна тисяча сто одинадцять гривень 08 копійок). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 17.12.2015 року.

Суддя О.С. Комарова