ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р. Справа № 922/3491/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, дов. №24-93 від 18.04.2015 р.

відповідача - ОСОБА_2, дов. №1163 від 09.09.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №4760 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 23.07.15 року у справі № 922/3491/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м. Ізюм Харківської області,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, відповідача, в якому просив суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 3647617,72 грн., пеню у розмірі 645203,47 грн., інфляційні витрати у розмірі 498900,07 грн. та 3% річних у розмірі 177819,56 грн. Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за укладеним сторонами договором про закупівлю природного газу № 13/3170-ТЕ-32 від 28.12.2012 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.07.2015 року у справі № 922/3491/15 (суддя Присяжнюк О.О.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 2184,40 грн., 3 % річних у розмірі 6333,42 грн., а також судовий збір у розмірі 19439,65 грн.

Відмовлено у стягненні основного боргу у розмірі 3647617,72 грн., пені у розмірі 643019,07 грн., інфляційних витрат у розмірі 498900,07 грн., 3 % річних у розмірі 171486,14 грн.,

Позивач не погодився з рішенням місцевого господарського суду, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення в частині відмови у стягненні пені у розмірі 643019,07 грн., інфляційних витрат у розмірі 498900,07 грн., 3 % річних у розмірі 171486,14 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що за договорами №106/30 від 12.02.2014р. та №362/30 від 24.09.2014р. про організацію взаєморозрахунків сторони лише погодили джерело надходження коштів для погашення взаємної заборгованості, в тому числі і заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13/3170-ТЕ-32. Вказані договори про організацію взаєморозрахунків набрали чинності лише в момент надання від Державної казначейської служби України (яка не є стороною зазначених договорів) відповідного фінансування, яке було надане лише 01.04.2014р. та 10.10.2014р. відповідно, коли і відбулися взаєморозрахунки.

Таким чином, до 01 квітня 2014 року договір про організацію взаєморозрахунків №106/30 не був чинним та не міг створювати будь-яких юридичних наслідків, в тому числі впливати на порядок розрахунків за спожитий відповідачем згідно з договором № 13/3170-ТЕ-32 природний газ. Так само, до 10.10.2014 року не був чинним і договір про організацію взаєморозрахунків №362/30.

Разом з цим, частина суми позовних вимог розрахована позивачем до моменту набрання чинності договорами про організацію взаєморозрахунків, тобто поза межами їх дії і розрахунок пені за зобов'язаннями січня 2013р., лютого 2013р., березня 2013 р. та квітня 2013 р. було здійснено до моменту підписання жодного з вказаних договорів.

Також вказує на те, що, з урахуванням статті 654 Цивільного кодексу України, протокольні рішення не можуть вважатися ані договором, ані додатковими угодами про внесення змін до договору.

Окрім цього судом неправильно застосовано статтю 83 Господарського процесуального кодексу України, ст. 551, 549 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, так як судом першої інстанції не зясовано винятковості випадку несплати відповідачем заборгованості, не враховано інтересів позивача, не зясовано причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, невідповідності розміру нарахованих штрафних санкцій наслідкам порушення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 28.10.2015 року на 11:30 год.

У судовому засіданні 28.10.2015 року було оголошено перерву до 16.11.2015 року до 12:00 год.

У судовому засіданні 16.11.2015 року було оголошено перерву до 02.12.2015 року до 12:00 год.

Представник позивача в судових засіданнях 28.10.2015 року, 16.11.2015 року та 02.12.2015 року підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№14208 від15.10.15 р.), додаткових письмових поясненнях (вх.№ 16210 від 02.12.2015 року) та його представник у судових засіданнях 28.10.2015 року, 16.11.2015 року та 02.12.2015 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що суд першої інстанції правомірно частково відмовив у стягненні пені, З % річних та інфляційних витрат, оскільки вони були нараховані на борг відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу природного газу №13/3170-ТЕ-32, тоді як цей борг був погашений на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, якими було встановлено нові порядок і строки погашення заборгованості.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зменшення суми пені на 90 % до суми 2184,40 грн., врахувавши тяжкий фінансовий стан відповідача, інтереси сторін, ступеню виконання відповідачем зобов'язання, причин неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов'язання).

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, додаткових письмових поясненнях доводи позивача та відповідача, заслухавши усні пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 28.12.2012 року між Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж, покупцем, та Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, продавцем, було укладено договір №13/3170-ТЕ-32 про купівлю-продаж природного газу (далі договір купівлі-продажу природного газу) для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), відповідно до умов якого (пункт 1.1.) продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу природного газу продавець продає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 9852,0 тис. куб.м., в тому числі по місяцям.

Згідно з пунктом 6.1 цього договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору купівлі-продажу природного газу передбачено, що у разі порушення покупцем умов п. 6.1 цього договору, покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу позивач за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року передав у власність відповідача природний газ на суму 10731216,51 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви копіями актів приймання -передачі природного газу: у січні - від 31.03.2015 року на суму 2161279,73 грн. та від 31.01.2013 року на суму 1101,03 грн.; у лютому - від 31.03.2013 року на суму 1791446,43 грн. та від 28.02.2013 року на суму 887,64 грн.; у березні - від 31.03.2013 року на суму 892,87 грн. та від 31.03.2013 року на суму 1875612,29 грн., у квітні - від 30.04.2013 року на суму 58,91 грн. та від 30.04.2013 року на суму 441775,14 грн., у жовтні - від 31.10.2013 року на суму 184,60 грн. та від 31.10.2013 року на суму 1056907,99 грн., у листопаді- від 24.01.2014 року на суму 501,42 грн. та від 24.01.2014 року на суму 1299151,89 грн., у грудні - від 24.01.2014 року на суму 1082,71 грн. та від 24.01.2014 року на суму 2100333,86 грн., всього на суму 10731216,51 грн. з урахуванням вартості його транспортування (а.с. 21-34).

Також між позивачем і відповідачем та іншими суб"єктами розрахунків було укладено спільні протокольні рішення № 1003 від 19.04.2013 року на суму 2142506,00 грн., № 1091 від 20.05.2013 року на суму 249263,00 грн., № 1798 від 18.10.2013 року на суму 162638,00 грн., №2060 від 20.11.2013 року на суму 298250,00 грн., № 2418 від 20.12.2013 року на суму 605772,00 грн., № 152 від 23.01.2014 року на суму 794782,00 грн. і договори про організацію взаєморозрахунків № 106/30 від 12.02.2014 р. на суму у розмірі 2825678,61 грн. та № 362/30 від 24.09.2014 р. на суму у розмірі 3647617,72 грн. (а.с. 86 - 92).

Більша частина вартості газу, отриманого відповідачем по договору №13/3170-ТЕ-32 від 28.12.2012 року протягом 2013 року, останній оплатив з грошових коштів, отриманих відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20, на загальну суму у розмірі 4253211,00 грн., що підтверджують наступні документи: спільне протокольне рішення № 1003 від 19.04.2013 року на суму 2142506,00 грн., платіжне доручення № 2 від 26.04.2013 р.; спільне протокольне рішення № 1091 від 20.05.2013 року на суму 249263,00 грн., платіжне доручення № 4 від 31.05.2013 р.; спільне протокольне рішення № 1798 від 18.10.2013 року на суму 162638,00 грн., платіжне доручення № 5 від 29.10.2013 р.; спільне протокольне рішення №2060 від 20.11.2013 року на суму 298250,00 грн., отримання яких не заперечується позивачем; спільне протокольне рішення № 2418 від 20.12.2013 року на суму 605772,00 грн., платіжне доручення № 7 від 25.12.2013 р.; спільне протокольне рішення № 152 від 23.01.2014 року на суму 794782,00 грн., платіжне доручення № 8 від 30.01.2014 р.

Решта коштів була отримана від Держави на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію на загальну суму у розмірі 6473296,33 грн., що підтверджують наступні документи: договір № 106/30 про організацію взаєморозрахунків від 12.02.2014 р. на суму у розмірі 2825678,61 грн., платіжне доручення № 2 від1.04.2014 р.; договір № 362/30 про організацію взаєморозрахунків від 24.09.2014 р. на суму у розмірі 3647617,72 грн., платіжне доручення № 3 від 10.10.2014 р.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він поставив відповідачеві газ за договором купівлі-продажу природного газу в повному обсязі, однак останній за отриманий природний газ розраховувався не в повному обсязі та несвоєчасно, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість в сумі 3647617,72 грн. При цьому, у звязку із простроченням відповідачем зобовязання відповідно до пункту 7.2. договору купівлі-продажу природного газу, частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, статей 174, 216, 218 Господарського кодексу України позивач нарахував відповідачеві пеню у розмірі 645203,47 грн., інфляційні витрати у розмірі 498900,07 грн. та 3% річних у розмірі 177819,56 грн.

Згідно з доданим до позовної заяви переліком операцій по договору №13/3170-ТЕ-32 по підприємству "Ізюмське КПТМ" з 01.08.2012 року по 31.05.2014 року (а.с. 36) позивачем було поставлено відповідачу природний газ на суму 10731216, 51 грн., а останнім було сплачено за газ згідно із спільними протокольними рішеннями та договором № 106/30 про організацію взаєморозрахунків від 12.02.2014 р. (без врахування договору № 362/30 про організацію взаєморозрахунків від 24.09.2014 р. на суму у розмірі 3647617,72 грн.) 7083 598,79 грн. (з урахуванням сплати за газ регіональних та інших організацій).

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що основний борг по договору купівлі-продажу природного газу в сумі 3647617,72 грн., стягнення якого є предметом спору у даній справі, було погашено відповідачем згідно з платіжним дорученням №3 від 10.10.2014 року ще до звернення позивача з позовом у справі, у звязку з чим позов в частині стягнення основного боргу не підлягає задоволенню.

Також місцевий господарський суд вказував на те, що для застосування санкцій, передбачених договором поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до змісту пункту 15 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Заборгованість по договору купівлі-продажу природного газу була фактично погашена на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, а тому нарахування пені, 3 % річних та інфляційних витрат, які зроблені на суму заборгованості, що була погашена у відповідності до договорів про організацію взаєморозрахунків та протокольних рішень, були зроблені позивачем безпідставно.

Таким чином, суд першої інстанції погодився з розрахунком відповідача щодо пені, 3 % річних та інфляційних витрат, здійсненим за період лише поза межами дії договорів про організацію взаєморозрахунків та протокольних рішень (пеня 21844,04 грн., 3 % річних 6333,42 грн., інфляційні витрати 0,00 грн. (дефляція 200,82 грн.).

Окрім того, господарський суд першої інстанції, посилаючись на статтю 233 Господарського кодексу України та статтю 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшив розмір пені на 90 % до 2184,40 грн.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що: прострочення платежів відповідача об'єктивно виникла не з його вини, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та непокриття тарифами собівартості енергоносіїв; порядком примусового перерозподілу грошей, які направляються до ПАТ НАК Нафтогаз України, не передбачено погашення існуючого боргу та нарахувань на суму боргу перед ПАТ НАК Нафтогаз України.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду про відсутність достатніх правових підстав для стягнення основного боргу по договору купівлі-продажу природного газу в сумі 3647617,72 грн. та про безпідставність нарахування позивачем пені, 3 % річних та інфляційних витрат на суму заборгованості, що була погашена у відповідності до спільних протокольних рішень та договорів про організацію взаєморозрахунків, виходячи з наступного.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідачем до моменту подання позивачем позовної заяви у даній справі було сплачено основну заборгованість по договору купівлі-продажу в сумі 3647617,72 грн., стягнення якої є предметом спору у даній справі, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №3 від 10.10.2014 року .

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, у звязку із належним виконанням відповідачем зобовязання щодо оплати основного боргу за поставлений газ по договору купівлі-продажу природного газу в розмірі 3647617,72 грн., вказане зобовязання є таким, що припинилося.

Отже колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 3647617,72 грн..

Також колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення сум пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, розрахованих позивачем на суму заборгованості, що була погашена у відповідності до договорів про організацію взаєморозрахунків та протокольних рішень, з огляду на наступне.

Механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 року "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ №20 від 11.01.2005, визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК "Нафтогаз України" №55/57/43 від 03.02.2009, який був чинним станом на січень 2014 р. (п.1.1. Порядку).

Відповідно до п. 1.2. Порядку № 55/57/43 від 03.02.2009 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1.

Як вірно встановив господарський суд першої інстанції, оплата вартості природного газу відповідач здійснив на виконання спільних протокольних рішень № 1003 від 19.04.2013 року на суму 2142506,00 грн., № 1091 від 20.05.2013 року на суму 249263,00 грн., № 1798 від 18.10.2013 року на суму 162638,00 грн., №2060 від 20.11.2013 року на суму 298250,00 грн. № 2418 від 20.12.2013 року на суму 605772,00 грн., № 152 від 23.01.2014 року на суму 794782,00 грн., укладених між :1 Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, 2 - Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, 3 Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж та стороною 4 - Національною акціонерною компанією "Нафтогаз Україна".

Предметом цих протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Також оплата вартості природного газу здійснювалась відповідачем на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків № 106/30 від 12.02.2014 р. на суму у розмірі 2825678,61 грн. та № 362/30 від 24.09.2014 р. на суму у розмірі 3647617,72 грн., укладених між : 1 Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, 2 - Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, 3 - Департаментом житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, 4 Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж та стороною 5 - Національною акціонерною компанією "Нафтогаз Україна".

Предметом цих договорів є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року №30 "Про затвердження порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування".

Отже, як позивач, так і відповідач входять до складу сторін спільних протокольних рішень та договорів про організацію взаєморозрахунків.

В пунктах 3, 4 спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків, зокрема визначили, що усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

У пунктах 2-10 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони також передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків та погодили, зокрема, що усі учасники розрахунків зобовязуються перерахувати кошти наступному учаснику розрахунків та не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Пунктом 15 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договорів вони не мають одна до одної жодної претензій стосовно предмету договору.

Таким чином, уклавши спільні протокольні рішення та договори про організацію взаєморозрахунків, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за отриманий природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу.

Для застосування санкцій, зокрема пені, передбаченої пунктом 7.2 договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобовязання, встановлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків .

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13 та від 23.09.2015 у справі № 917/2519/14 та постановах Вищого господарського суду України від 22.10.2015 року у справі №922/2280/15 та від 20.10.2015 року у справі №917/398/15

При цьому, відповідно до частини 1 статті 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що спільні протокольні рішення не можуть вважатися договором, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зазначені протокольні рішення є по суті багатосторонньою домовленістю сторін, які спрямовані на зміну цивільних прав та обовязків, отже вони відповідають визначенню договору, наведеному у частині 1 статті 626 Цивільного кодексу України. Зазначені договори містять всі суттєві умови відповідного договору.

При цьому позивач не навів жодних доводів, які б вказували на іншу ніж договір природу вказаних спільних протокольних рішень або на недосягнення сторонами протокольних рішень згоди щодо всіх істотних умов договорів даного виду.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, підлягають задоволенню лише в частині, нарахованій поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків, а саме : пені в частині 21844,04 грн., 3 % річних в частині 6333,42 грн., інфляційних втрат 0,00 грн. (дефляція 200,82 грн.).

В решті позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих позивачем на заборгованість, стосовно якої було укладено спільні протокольні рішення та договорами про організацію взаєморозрахунків та встановлено нові порядок і строки її сплати, слід відмовити.

Що стосується зменшення місцевим господарським судом розміру пені, яка підлягала стягненню з відповідача (21844,04 грн.), на 90 % до 2184,40 грн. з посиланням на положення статті 233 Господарського кодексу України 83 Господарського процесуального кодексу України, то колегія суддів вважає таке зменшення штрафних санкцій необгрунтованим, зважаючи на таке.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 Постанови Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Отже господарський суд, при вирішенні питання щодо зменшення пені, повинен був об'єктивно оцінити, чи є дані випадки винятковими, виходячи з інтересів обох сторін (а не лише відповідача), причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, невідповідності розміру нарахованих штрафних санкцій наслідкам порушення.

Місцевий господарський суд, зменшуючи розмір штрафних санкцій, врахував обставини того, що : відповідач є комунальним підприємством; на підприємстві відповідача склалась складна економічна ситуація, обумовлена збитковістю послуг з теплопостачання; дефіцит коштів, пов'язаний з хронічними неплатежами з боку населення, бюджетних установ (організацій) за спожиті послуги; відсутній постійний правовий механізм надання державних субвенцій газопостачальним організаціям; неузгодження Територіальною комісією Харківської області з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу обсягу заборгованості; неможливість самостійного погашення боргу відповідачем перед позивачем без отримання субвенцій з Державного бюджету; повне погашення основного боргу; своєчасне звернення відповідача до національної комісії регулювання ринку комунальних послуг для затвердження економічно обґрунтованих тарифів та інші обставини.

Однак, місцевим господарським судом при зменшенні розміру пені на 90 % не наведено жодних доводів щодо винятковості обставини, які обумовили несплату відповідачем боргу перед позивачем, при тому, що всі вони в сукупності носять систематичний характер та не є виключенням у даному виді правовідносин.

Також, зменшуючи розмір штрафних санкцій на 90% на суму 19659,64 грн. (з 21844,04 грн. до 2184,40 грн. ), місцевий господарський суд не врахував, що вказана сума не є надмірно великою порівняно із сумою заборгованості.

Окрім того, судом першої інстанції звернуто увагу на фінансових стан відповідача та не враховано інтересів позивача і не досліджено того, в якій мірі позивач зазнає негативних фінансових наслідків у зв"зку із зменшенням розміру пені на 90% .

Разом з цим, позивач -Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», 100% акцій якої належить державі, є суб'єктом господарювання державного сектору економіки, який забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом, має стратегічне значення для енергетичної безпеки та економіки держави.

Позивач для безперервного постачання газу споживачам повинен постійно проводити розрахунки за отриманий газ з іноземними постачальниками природного газу в іноземній валюті, що нерозривно пов'язано зі своєчасною оплатою вартості газу вітчизняними споживачами на користь позивача.

Несплата ж боргів перед іноземними постачальниками газу може мати наслідком зупинення постачання природного газу на територію України, як це відбулося 1 січня 2006 року, 1 січня 2009 року та 16 червня 2014 року.

При цьому, відповідно до звіту про фінансові результати за 9 місяців 2014 року, за невиконання зобов'язань контрагентами, в тому числі підприємством відповідача, чистий збиток компанії позивача складає понад 62 мільярди гривень.

Таким чином, місцевий господарський суд, приймаючи рішення в частині зменшення пені на 90 % від суми 21844,04 грн., неповністю дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню із прийняттям у вказаній частині нового рішення, про стягнення з відповідача на користь позивача 19659,64 грн пені.

В іншій частині рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Судові витрати в порядку статті 49 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, у пункті 4 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/2093/15 від 12.11.2015 року "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" зазначено, що Законом передбачено сплату судового збору з апеляційної та касаційної скарг на рішення суду, виходячи з розміру ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви незалежно від того, чи оскаржується все рішення (постанова) суду в цілому чи його частина.

Отже розподіл судових витрат між сторонами слід здійснювати, виходячи із ставок судового збору, які підлягали сплаті в повному обсязі, незалежно від обсягу оскаржуваної частини рішення.

Крім того, після прийняття апеляційної скарги до провадження з"ясувалося, що позивачем помилково сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі на 50 грн. менше, ніж підлягає сплаті відповідно до абзацу 4 пункту 2 статті 4 Закону України Про судовий збір, а саме: позивачем за платіжним дорученням №3008332 від 18.09.2015 року сплачено 80338,00 грн. судового збору замість 80388,00 грн. (110% від 73080,00 грн. - суми судового збору, яка підлагала сплаті за подання позовної заяви у даній справі). Отже, з позивача на користь Державного бюджету України слід стягнути 50,00 грн. недоплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 4 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.07.15 року у справі № 922/3491/15 скасувати в частині зменшення розміру пені на 90% на суму 19659,64 грн.

Прийняти у вказаній частині нове рішення, яким стягнути з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м. Ізюм, пр. Леніна, 33, код 32284148) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, код 20077720) пеню в розмірі 19659,64 грн.

Стягнути з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м. Ізюм, пр. Леніна, 33, код 32284148) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, код 20077720) 414,37 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 1203,28 грн. витрат по сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, код 20077720) на користь Державного бюджету України 50,00 грн. недоплаченого судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення господарського суду Харківської області від 23.07.15 року у справі № 922/3491/15 залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.