ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"14" грудня 2015 р. Справа № 918/1207/15

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівнеазот"

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот"

про визнання договору недійсним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2, дов. № 679-юв від 16.12.2014 року

від відповідача: ОСОБА_3, дов. від 26.10.2015 року

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Рівнеазот" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач) про визнання договору поруки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

05.02.2015 року між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) укладено договір поруки № 20-0189/3-3 (надалі договір), за умовами якого поручитель відповідно до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором з урахуванням п. 2.2. цього договору, а саме: погасити заборгованість з повернення кредиту за кредитним договором, нараховані за користування кредитом проценти, суми неустойки (штрафу, пені), суми збитків, завданих кредиторові, тощо.

Позивач вважає договір поруки недійсним огляду на те, що його зміст суперечить вимогам ЦК та ГК України, зокрема сторонами договору не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов (строку дії договору та його ціни).

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 11, 203, 215, 546, 553, 558, 559, 626, 627, 632, 638 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 180, 181, 189, 199 ГК України тощо.

Ухвалою суду від 26.10.2015 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 09.11.2015 року.

04.11.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній, просить у задоволенні позовних вимог відмовити, з огляду на те, що договір поруки можна вважати укладеним при узгодженні умови про предмет, щодо ціни договору, то її, як істотну умову договору, слід застосовувати лише до тих господарських договорів, за якими одна сторона зобов'язана сплатити іншій стороні певну суму грошових коштів, якщо ж сплата грошових коштів не передбачається, то до такого договору ч. 3 ст. 180 ГК України застосовуватися не може. Стосовно строку дії договору поруки, то п. 5.3. договору встановлено, що він припиняє свою дію через 10 років після настання строку виконання зобов'язань, що відповідає приписам ст. 559 ЦК України.

Ухвалою суду від 09.11.2015 року розгляд справи відкладено на 30.11.2015 року, в якості третьої особи на стороні позивача, яка не яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот".

27.11.2015 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла додаткові пояснення, згідно з якими позивач стверджує, що оспорюваний договір поруки підписаний невстановленою особою, а тому не може вважатися правочином, що зумовлює виникнення будь-яких прав та обов'язків для позивача, а відтак є недійсним. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано пояснення ОСОБА_4 від 27.11.2015 року.

ГПК, зокрема ст. 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Враховуючи викладене, додаткові пояснення не є зміною підстав позову, оскільки позивач не відмовляється від раніше заявлених підстав, а є доповненням позову новими обставинами, яким суд має надати належну правову оцінку.

У судовому засіданні 30.11.2015 року оголошено перерву на 04.12.2015 року, витребувано у сторін оригінал оспорюваного договору поруки, викликано в судове засіданні Голову правління позивача ОСОБА_4 для дачі пояснень з питань, що виникли під час судового розгляду справи.

У судовому засіданні представники позивача пояснили, що у них немає оригіналу договору поруки, Голова правління позивача ОСОБА_4 не підтвердив обставин підписання ним оспорюваного договору поруки. У судовому засіданні у порядку, визначеному Наказом Мін'юсту від 08.10.1998 року № 53/5 "Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень", судом відібрано експериментальні зразки підписів Голови правління позивача ОСОБА_4 Крім того, 04.12.2015 року позивачем через службу діловодства господарського суду залучено документи, на яких проставлені підписи Голови правління ОСОБА_4 (вільні зразки).

Ухвалою суду від 04.12.2015 року розгляд справи відкладено на 14.12.2015 року, зобов'язано відповідача надати суду оригінал договору поруки.

14.12.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшли додаткові заперечення, в яких останній проти призначення судової почеркознавчої експертизи заперечує. Зокрема, відповідач зазначає, що згідно з п.п. 12.9.54, 12.17. Статуту позивача, затвердженого рішенням річних загальних зборів акціонерів товариства від 19.04.2013 року, до компетенції Наглядової ради позивача відноситься ухвалення рішення про укладення товариством будь-яких договорів та/або угод, направлених на забезпечення зобов'язань третіх осіб, а також прийняття на себе товариством зобов'язань третіх осіб. Вказані рішення приймаються на її засіданнях або шляхом проведення заочного голосування (опитування). Рішенням від 30.01.2015 року, оформленого протоколом № 30/01/15, Наглядова рада позивача вирішила вчинити оспорюваний правочин, у зв'язку з чим надала Голові правління товариства ОСОБА_4, а разі його відсутності - виконуючому обов'язки Голови правління, повноваження на укладення договору поруки. Вказане, на думку відповідача, спростовує твердження позивача про те, що оспорюваний договір поруки не підписував Голова правління товариства. Також відповідач вважає, що наявність печатки на договорі поруки є свідченням схвалення такого договору.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Як зазначалося, рішенням Наглядової ради надано на підписання оспорюваного правочину саме Голові правління товариства ОСОБА_4 (який є посадовою особою товариства та діє на підставі Статуту), а разі його відсутності - виконуючому обов'язки Голови правління, а не будь-якій іншій особі.

Крім того, рішення Наглядової ради датоване 30.01.2015 року, тоді як оспорюваний правочин вчинений 05.02.105 року, тобто вказане рішення передує в часі укладенню договору поруки, отже не може слугувати належним та допустимим доказом як того, що підписання вказаного договору відбулося уповноваженою особою, так і свідчить про наступне схвалення позивачем договору поруки.

Будь-яких інших доказів у підтвердження обставин наступного схвалення позивачем вчиненого оспорюваного правочину, як це передбачено вимогами ст. 241 ЦК України, сторонами суду не надано.

Щодо печатки позивача на договорі поруки, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

З наведеної норми вбачається, що для укладення правочину першочергове та вирішальне значення має саме підпис особи, уповноваженої на це, зокрема її установчими документами, а не печатка юридичної особи.

Так само надання позивачем відповідачу копій паспорта Голови правління, Статуту товариства, Протоколу № 6 річних загальних зборів акціонерів від 19.04.2013 року, виписки з ЄДРЮОФОП тощо не є безумовним доказом підписання оспорюваного договору поруки Головою правління ОСОБА_4

Стосовно клопотання відповідача про витребування оригіналу Статуту позивача, затвердженого Протоколом № 6 річних загальних зборів акціонерів від 19.04.2013 року, та оригіналу вказаного протоколу (як вільних зразків підписів Голови правління), то судом уже витребувано, а позивачем надано (клопотання про долучення доказів від 04.12.2015 року) оригінали документів (18 документів), на яких проставлені підписи Голови правління позивача ОСОБА_4 та які датовані січнем-березнем 2015 року, тобто найбільш наближені у часі до дати підписання досліджуваного об'єкта, а також у кількості, визначеній Наказом Мін'юсту від 08.10.1998 року № 53/5 "Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень".

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Крім того, експертиза може бути призначена, якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Виходячи з підстав, на яких ґрунтується позовні вимоги, зокрема з урахуванням додаткових пояснень, зважаючи, що позиції представників сторін є взаємно суперечливими, а дослідження підпису особи, яка підписала оспорюваний правочин, не може бути замінено іншими засобами доказування, існує об'єктивна необхідність у призначенні судової почеркознавчої експертизи для дослідження підпису уповноваженої особи позивача - Голови правління ОСОБА_4, проставленого на договорі поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 року.

Вирішення зазначеного питання забезпечить дотримання повного, всебічного та обєктивного дослідження в судовому процесі всіх обставин справи, що входять до предмету доказування.

Разом з тим, зясування зазначених обставин потребує спеціальних знань, якими суд в обсязі, необхідному для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, не володіє.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі.

Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу користується правами і несе обов'язки, зазначені у ст. 31 цього Кодексу.

Учасники процесу вказаним правом не скористалися, питання, які на їхню думку слід поставити експерту на вирішення, не запропонували, так само як не запропонували спеціалізованої установи чи експерта, яким слід доручити проведення експертизи.

За таких умов суд самостійно визначає спеціалізовану установу, якій слід доручити проведення судової експертизи, та встановлює коло питань, які мають бути поставленні для розяснення судовому експерту.

Щодо спеціалізованої установи, то її проведення слід доручити Київському науково-дослідного інституту судових експертиз. Стосовно витрат, повязаних із проведення судової експертизи, то останні має нести заінтересована сторона.

Суд, враховуючи вимоги ст.ст. 33, 34 ГПК України, покладає витрати, повязані з проведенням судової експертизи, на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 86 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Призначити у справі № 918/1207/15 судову почеркознавчу експертизу.

2. Поставити експерту для розяснення таке питання:

- Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4, Голови правління поручителя - ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівнеазот", у розділі 6 "Юридичні реквізити сторін" договору поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

3. Проведення експертизи доручити Київському науково-дослідного інституту судових експертиз.

4. Зобовязати судового експерта, у разі коли для вирішення поставленого перед експертом питань йому необхідні додаткові матеріали (документи, зразки тощо), звернутися до господарського суду з проханням про їх надання у порядку ч. 4 ст. 31 ГПК України.

5. Зобовязати судового експерта провести судову експертизу у строк, визначений п. 1.13. Наказу Мін'юсту від 08.10.1998 року № 53/5 "Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень". Дозволити судовому експерту провести експертизу у більший строк (з урахуванням необхідного реального часу на її виконання), установлений судовим експертом після попереднього вивчення наданих матеріалів та з урахуванням завантаження експерта.

6. Попередити судового експерта про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст. 384 і 385 Кримінального кодексу України.

7. Зобовязати Київський науково-дослідного інституту судових експертиз після завершення проведення експертизи надіслати копії експертних висновків сторонам у справі № 918/1207/15.

8. Витрати, повязані з проведенням судової експертизи, покласти на позивача. Зобовязати позивача надати суду докази оплати судової експертизи.

Суддя Андрійчук О.В.