ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року Справа № 917/1071/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Кочерової Н.О.,

Саранюка В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехсервіс"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2015 року

у справі №917/1071/15

господарського суду Полтавської області

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехсервіс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні

позивача ОСОБА_4

ОСОБА_5

Управління майном Полтавської обласної ради

за участю

прокуратури Полтавської області

про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу

за участю представників

позивачів не з'явився

відповідача не з'явився

третіх осіб 1. не з'явився

2. не з'явився

3. не з'явився

прокурора Ключе Л.М.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом про визнання недійсним п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію; про визнання недійсним п. 5.2. Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині обов'язку покупця провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства (а.с. 2-6).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 04 серпня 2015 року (суддя Д.М.Сірош) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2015 року (судді Шепітько І.І., Россолов В.В., Черпеняк М.І.) рішення господарського суду Полтавської області від 04 серпня 2015 року у справі № 917/1071/15 скасовано та прийнято нове рішення. Позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію. Визнано недійсним п. 5.2. Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині обов'язку покупця провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехсервіс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2015 року скасувати, а рішення господарського суду Полтавської області від 04 серпня 2015 року у справі № 917/1071/15 залишити без змін.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29 лютого 1994 року між Фондом комунального майна області (Продавець) та Організацією орендарів Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства ( а.с.18-21).

Відповідно до п. 1.1 Договору Продавець продає, а Покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, яке розташоване у південно-східній частині смт. Решетилівка по вул. Велико Тирнівській,4.

У п. 1.2. Договору зазначено, що згідно з актом оцінки, затвердженим Фондом комунального майна області, наказ № 79-П від 24 лютого 1994 року вартість відчужуваного цілісного майнового комплексу становить 906041 тисяча 00 крб.

Згідно з п. 5.2. Договору Покупець зобов'язаний провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства, або за відсутністю згоди, забезпечувати їх належне утримання.

У позовній заяві позивач зазначає, що п. 1.2. Договору в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію та п. 5.2. Договору в частині обов'язку покупця провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства не відповідають законодавству, що діяло на час укладення Договору.

Наказом Фонду комунального майна області №11-П від 18 січня 1994 року прийнято рішення про приватизацію державного майна орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, шляхом викупу державного майна організацією орендарів (а.с. 9).

З Наказу Фонду комунального майна області №79-П від 24 лютого 1994 року вбачається, що затверджено Акт оцінки вартості майна орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства та визначено ціну продажу, яка складає 906041000 крб., а також затверджено план приватизації державного майна орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства (а.с. 10-20).

Під час приватизації Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства діяла Методика оцінки вартості об'єктів приватизації, затверджена постановою КМУ № 717 від 08 вересня 1993 року.

У п. 14 Методики зазначено, що оцінці вартості об'єкта приватизації повинна передувати його повна інвентаризація, проведена відповідно до Положення про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються, а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду, затвердженого постановою КМУ від 02 березня 1993 року № 158.

Відповідно до п. п. 41, 42 Методики, вартість цілісного майнового комплексу підприємства під час приватизації повинна бути зменшена на вартість майна державного житлового фонду, а також вартість об'єктів, що не підлягають приватизації.

Згідно з ч. 2 ст. З Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, яка діяла на момент приватизації підприємства) визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, яка діяла на момент приватизації підприємства) до складу державного житлового фонду входять житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі.

З Інвентаризаційного опису № 9 основних засобів орендного Решетилівського РТП, складеного комісією під час проведення інвентаризації орендного Решетилівського РТП, вбачається, що фактично на балансі Решетилівського РТП наявні об'єкти житлово-комунального господарства, а саме: 2-квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію балансовою вартістю 14 379 тис. крб., 2-квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію вартістю 21986 тис. крб., 4-квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію вартістю 75530 тис. крб. (а.с. 22-23).

Узагальнення результатів інвентаризації відображено в Протоколі № 2 засідання інвентаризаційної комісії від 15 лютого 1994 року у вигляді таблиці, до якої внесено дані інвентаризаційного опису № 9 об'єктів житлово-комунального господарства на загальну суму 46250020 крб. (а.с. 26,27).

Відповідно до Зведеної відомості розрахунку вартості основних засобів по орендному Решетилівському РТП станом на 01 лютого 1994 року загальна вартість (залишкова) основних засобів складає крб. Житлово-комунальні будівлі залишковою вартістю 10639107 крб. включені до розділу III зазначеної зведеної відомості, а саме: 2-х квартирний житловий будинок (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирний житловий будинок (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирний житловий будинок (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію (а.с. 24-25).

Судом апеляційної інстанції з Акту оцінки вартості майна встановлено, що під час розрахунку вартості державного майна, яке підлягало викупу (п. 21 Акту - 906041 тис. крб.) загальну вартість цілісного майнового комплексу орендного підприємства (п. 11 Акту - 6403967 тис. крб.) зменшено на суму вартості майна орендаря (п. 17.1 Акту - 5490044 тис. крб.) та суму вартості об'єктів, які не підлягають приватизації (п. 17.5 Акту - 10076 тис. крб. (лазня)), а також збільшено на вартість нематеріальних активів, придбаних за рахунок державних коштів (п. 20 Акту - 2194 тис. крб.) (а.с.11,12).

Факт включення до вартості майна ЦМК орендного підприємства, що підлягало приватизації, вартості 2-квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію, підтверджується зазначеним Акту оцінки вартості майна, інвентаризаційного опису № 9 основних засобів орендного Решетилівського РТП, Відомості розрахунку вартості будівель житлово-комунального господарства станом на 01 лютого 1994 року, Зведеної відомості розрахунку вартості основних засобів по орендному Решетилівському РТП станом на 01 лютого 1994 року (а.с. 11, 12, 24-27).

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що в порушення вищенаведених нормативних актів, якими регламентовано приватизаційні процедури в 1994 році, з вартості цілісного майнового комплексу Решетилівського РТП не вилучено вартість об'єктів державного житлового фонду.

Відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" за бажанням державних підприємств, організацій та установ, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких вони знаходилися, могли передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків із наступним здійсненням їх приватизації мешканцями. У разі зміни форми власності підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Спірні житлові будинки, які в процесі приватизації відповідача не передавалися до комунальної власності, могли залишатися на балансі новоствореного товариства, та використовуватися з метою забезпечення житлом його працівників. Проте, законодавством України право включення їх до вартості цілісного майнового комплексу не передбачалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув доводи відповідача про те, що позовні вимоги необґрунтовані з тих підстав, що джерелом фінансування будівництва спірних житлових будинків були власні кошти Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства та згідно рішення Виконавчого комітету Решетилівської районної Ради народних депутатів № 152 від 27 липня 1991 року з переліком житлових будинків в Додатку №1 Полтавським міжміським бюро технічної інвентаризації Решетилівському ремонтно-транспортному підприємству, правонаступником якого є ТОВ "Автотехсервіс" зареєстроване право власності на ці будинки, які перебували на балансі підприємства. Зазначив наступне, оскільки Решетилівське ремонтно-транспортне підприємство було державним підприємством і кошти на будівництво будинків виділялись з державного бюджету, прийшов до висновку, що вони є об'єктами державного житлового фонду, які відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" приватизації не підлягали. Факт будівництва спірних житлових приміщень за рахунок державних коштів підтверджено у суді апеляційної інстанції представником відповідача.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що під час приватизації Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства наявний факт порушення майнових прав держави та житлових прав мешканців зазначених будинків від яких до Регіонального відділення фонду державного майна надходять чисельні скарги.

З огляду на викладене колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію до вартості цілісного майнового комплексу орендного Решетилівського РТП суперечить ч. 2 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, яка діяла на час приватизації), ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Стосовно п. 5.2. Договору купівлі-продажу, відповідно до якого Покупець зобов'язувався провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства, або за відсутності такої згоди, забезпечувати їх належне утримання, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Порядок приватизації державного житлового фонду регулюється Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56.

Відповідно до п.п. 18, 20, 23 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства з оформлення документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Оформлена заява на приватизацію квартири з доданими до неї необхідними документами подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Як вірно зазначено судом апеляційної інстанції відповідач не є органом приватизації державного житлового фонду в розумінні ст. 8 вищезазначеного Закону, у зв'язку з чим п. 5.2 Договору купівлі - продажу щодо обов'язку відповідача провести приватизацію квартир в житлових будинках, що знаходяться на його балансі, суперечить вимогам ст. ст. 1, 2, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду.

Крім того, умова, передбачена п. 5.2 спірного Договору купівлі-продажу, щодо обов'язку відповідача провести приватизацію квартир в житлових будинках, що знаходяться на його балансі, є такою, що суперечить вимогам ст. ст. 1, 2, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 15 вересня 1992 року № 56, порушує житлові права мешканців спірних будинків на приватизацію житлового фонду, передбачені ст. 9 ЖК УРСР.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію та п. 5.2. Договору купівлі-продажу від 28.02.1994 року державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині обов'язку покупця провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства, не відповідали діючим на час укладення цього Договору нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладення та виконання Договору від 28 лютого 1994 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене вище суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Щодо заяви про закінчення строку позовної давності для пред'явлення позову з тих підстав, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області не тільки могло, а й повинно було знати про наявність спірного Договору купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року ще з 1994 року, оскільки функцію забезпечення ефективності використання та збереження державного майна, здійснення заходів контролю покладено саме на Фонд державного майна України то ця заява була предметом розгляду суду першої інстанції та їй надана правова оцінка судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Таким чином, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у ч.1 ст. 1 ЦК України, та у господарських відносинах ст. 3 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29 травня 2013 року зазначено, що за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так судом апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що права позивача порушені, однак позовна давність не підлягає застосуванню Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з позицією суду попередньої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції станом на 04.03.1992) при приватизації майна державного підприємства як цілісного майнового комплексу шляхом його викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом між продавцем і покупцем укладається відповідний Договір купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу державного майна цілісного майнового комплексу орендного Решетилівського РТП між Фондом комунального майна Полтавської області та Організацією орендарів орендного Решетилівського укладено 28 лютого 1994 року.

У розділі 6 Договору зазначено, що Продавець зобов'язується передати покупцеві об'єкт приватизації з усіма необхідними документами в строк, установлений цим Договором.

Відповідно до ст. 3.1 Договору передача об'єкта приватизації здійснюється Продавцем покупцю в 3-х денний строк після підписання цього Договору.

Згідно зі ст. 27 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" при приватизації майна державного підприємства як цілісного майнового комплексу шляхом його викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом між продавцем і покупцем укладається відповідний договір купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу можуть включатися передбачені планом приватизації зобов'язання щодо: збереження досягнутих на момент угоди номенклатури та обсягу виробництва зазначених видів продукції (послуг); відшкодування боргів державного підприємства; утримання об'єктів соціально-побутового призначення; виконання заходів щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці та охорони навколишнього середовища; інші зобов'язання покупця і продавця. Термін дії зазначених зобов'язань не повинен перевищувати двох років.

Наведене свідчить про те, що термін дії зобов'язань за Договором купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року закінчився зі спливом дворічного терміну, передбаченого ст. 27 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", тобто 28 лютого 1996 року.

На виконання Указу Президента України № 56/94 від 19 лютого 1994 року "Про єдину систему органів приватизації в України", на 2 сесії 22 скликання Полтавської обласної Ради народних депутатів від 27 жовтня 1994 року прийнято рішення про реорганізацію Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області і Фонду комунального майна Полтавської обласної Ради народних депутатів

Позивач вказує на те, що з урахуванням вищезазначеного рішення, всі справи з приватизації за 1993-1994 роки, які були сформовані Фондом комунального майна області, в т. ч. справа по приватизації орендного Решетилівського РТП, фактично передані до архіву регіонального відділення. Законодавство України, яке було чинне на момент передачі справ з приватизації до архіву регіонального відділення, не передбачало обов'язку Регіонального відділення по здійсненню контролю за виконанням умов Договорів купівлі-продажу, а тим більше, обов'язку Регіонального відділення з проведення оцінки законності Договорів купівлі-продажу, що були укладені іншим органом приватизації, а саме Фондом комунального майна області.

Обов'язок за здійсненням контролю за виконанням умов Договорів купівлі-продажу покладено на органи приватизації лише внесенням змін до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" шляхом викладення його в новій редакції від 19 лютого 1997 року та наказом Фонду державного майна України № 1649 від 19 серпня 1998 року "Про затвердження Порядку здійснення державними органами приватизації контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу державного майна".

Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Полтавській області взято на облік та здійснювався контроль умов договорів купівлі-продажу, термін дії яких не закінчився на момент набрання чинності вищезазначених нормативних документів.

Проте, термін дії зобов'язань за Договором купівлі-продажу від 28 лютого 1994 року закінчився 28 лютого 1996 року, зі спливом дворічного терміну, передбаченого ст. 27 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції від 04 березня 1992 року). При цьому, обов'язки Продавця визначені розд. 6 Договору, згідно якого передбачено єдиний його обов'язок передати в строк Покупцеві об'єкт приватизації з усіма необхідними документами. Інших обов'язків Продавця, в т.ч. і здійснення контролю за виконанням умов договору, Договір не містить.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не міг здійснювати контроль за договором купівлі-продажу, який був укладений Фондом комунального майна області 28 лютого 1994 року, а фактично підставою звернення Регіонального відділення з даним позов стала необхідність позитивного вирішення проблеми, яка виникла в частині порушення житлових прав мешканців будинків, що перебувають на балансі відповідача, про що Регіональному відділенню стало відомо із численних скарг, що надходили на його адресу від мешканців спірних будинків та органів влади. Так, у 2014-2015 роках в провадженні господарського суду Полтавської області знаходилась справа №917/2661/14 за позовом Регіонального відділення до ТОВ "Агротехсервіс" про зобов'язання виконати умови п. 5.2. спірного Договору купівлі-продажу від 28.02.1994 року. Саме, під час розгляду справи судом та позивачем встановлено, що під час приватизації Решетилівського РТП Фондом комунального майна області з вартості цілісного майнового комплексу не вилучено вартість об'єктів державного житлового фонду, в зв'язку з чим Регіональним відділенням подано позовну заяву про визнання частково недійсним Договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене вище суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк позовної давності застосуванню не підлягає.

Позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та правомірно задоволені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів Вищого господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехсервіс" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2015 року зі справи №917/1071/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді Н. О. Кочерова

В. І. Саранюк