РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"07" грудня 2015 р. Справа № 902/1211/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест"

на рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.2015 р.

у справі №902/1211/15 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест"

до відповідачів:

1) Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго";

2) фізичної особи - підприємця ОСОБА_1;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2

про визнання договору № BI-446900 недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3;

від відповідачів:

1) не з'явився;

2) не з'явився;

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 22.10.2015 р. у справі №902/1211/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" до Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго", фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору № BI-446900 недійсним відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 28.03.2014 року публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі Структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №ВІ-446900 про постачання електричної енергії на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці. При цьому, 24.04.2009 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі продажу, яким продавець продав, а покупці - купили в 1/2 (одній другій) частці кожний 3/10 (три/десятих) часток торгівельного комплексу та офісу, що розташовані по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці. В подальшому, 01.04.2010 року між ОСОБА_5 (Провець) та зазначеними у договорі покупцями було укладено договір купівлі продажу обєкта нерухомого майна.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ВАТ АК Вінницяобленерго на підставі заяви ОСОБА_1 укладено договір № 10502 про приєднання до електричних мереж від 28.10.2010 року, уклали цей договір про приєднання електроустановок замовника до електричних мереж власника на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А .

Окрім того, з матеріалів справи судом встановлено, що станом на дату укладення договору №ВІ-446900 про постачання електричної енергії на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці від 28.03.2014 року, що укладений між публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі Структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, вищевказаний обєкт перебував у приватній власності останнього.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції було враховано відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України, Закону України Про електроенергетику, Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28, а також правові висновки Верховного Суду України, які зазначені у постанові від 07.11.2012р. у справі №96-107цс12.

В обґрунтування своїх висновків, суд першої інстанції вказав на те, що позивач не є і ніколи не був власником спірного майна, що стверджено матеріалами справи, а відтак жодним чином його право не може бути відновлено шляхом застосування реституції, як правового наслідку визнання договору недійсним, оскільки він не був стороною оспорюваного договору. За таких умов, у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає судовому захисту.

Також, з матеріалів справи суд першої інстанції встановив, що договір № ВІ-446900 від 28.03.2014 року про постачання електричної енергії був укладений на підставі заяви ФОП ОСОБА_2 На підтвердження права власності (користування) об'єктом замовником було надано правоустановчі документи, копії яких містяться в матеріалах справи.

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.2015 р. у справі №902/1211/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

частинами 8, 9 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього;

згідно довідки Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області № 07-13-121 від 21.01.2013 р., об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А у м. Вінниці не введений в експлуатацію, і в інспекції відсутня інформація про прийняття в експлуатацію вищевказаного об'єкту. ПАТ «Вінницяобленерго» не перевірило безпечність постачання електроенергії на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А у м. Вінниці, не витребовувало у споживача документ про введення в експлуатацію торгівельно-офісного центру;

ПАТ «Вінницяобленерго» постачає електроенергію на об'єкт, не введений в експлуатацію, через що порушуються норми та безпечні умови для роботи персоналу та перебування людей відповідно до вимог нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, пожежної та техногенної безпеки, екологічних і санітарних норм тощо (є постійна, триваюча у часі загроза нормальному існуванню об'єкту та його знищенню), а також порушуються майнові права позивача;

рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.11.2012 року за апеляційною скаргою ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 жовтня 2008 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на торгівельний комплекс та офіс, що розташований по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А у м. Вінниці відмовлено. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.11.2012 року встановлено, що право власності ОСОБА_5 на торговельно-офісний центр по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 «А» у м. Вінниці не виникло;

ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» у повному обсязі виконало свої зобов'язання по договору від 20.09.2009 року, перерахувавши на рахунок ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» грошові кошти в сумі 3 976 000 грн., тобто повністю профінансувавши будівництво, та прийнявши поетапно будівельні роботи, що підтверджується платіжними дорученнями;

до завершення будівництва об'єкта інвестування та введення його в експлуатацію майнові права на вказаний об'єкт належать позивачу, який сплатив повну вартість об'єкту.

Як вбачається з додаткової угоди до договору та платіжних доручень ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» було оплачено 100 % площі спірного торгівельно-офісного комплексу;

ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» в зв'язку з виконанням договору №20/09-001 від 20.09.2006 року набуло майнові права на об'єкт будівництва у вигляді торгівельно-офісного центру, що розташований по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А у м. Вінниці. Обставини щодо набуття ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» майнових прав на торгівельно-офісний центр по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А у м. Вінниці встановлені судовими рішеннями, зокрема, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року № 6-25858св14, тому в силу ст. 35 ГПК України не підлягають доказуванню.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, позивач вважає, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову за відсутності на те визначених законом підстав, у звязку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Від Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує, зокрема, наступне:

- пунктом 1.9. Правил користування електричною енергією визначено, що постачальники електричної енергії за регульованим тарифом на закріпленій території не мають права відмовити споживачу або субспоживачу, електроустановки якого розташовані на цій території, в укладенні договору за умови дотримання вимог законодавства України, зокрема цих Правил та інших нормативно-технічних документів. Порядок укладення договору про постачання електричної енергії встановлений розділом 5 «Укладення договорів» ПКЕЕ. Пунктом 5.4. ПКЕЕ встановлено перелік документів, який має бути наданий заявником (споживачем електричної енергії) енергопостачальній організації для укладення договору про постачання електричної енергії;

- серед інших документів, які мають бути надані заявником для укладення договору, ПКЕЕ встановлюють, що заявник в обовязковому порядку має надати копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта);

- для укладення договору про постачання електричної енергії крім документів, що передбачені п. 5.4. ПКЕЕ, споживач ФОП ОСОБА_2 надав копію витягу з державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно якого йому на правах власності належить 3/200 часток торгівельного комплексу по вул..В. Інтернаціоналістів, 14-а у м. Вінниці;

- в судовому засіданні було встановлено, що як на дату укладення оспорюваного договору, так і на дату розгляду справи в суді, ФОП ОСОБА_2 є власником 3/200 часток торгівельного комплексу по вул. В. Інтернаціоналістів, 14-а у м. Вінниці, з приводу якого який було укладено оспорюваний договір про постачання електричної енергії;

- Закон України «Про електроенергетику» та Правила користування електричною енергією не містять заборони постачати електричну енергію на обєкти, які не введені в експлуатацію (обєкти будівництва). Посилаючись на ч. 9 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», апелянт стверджує, що без належним чином оформленого акта введення обєкту будівництва в експлуатацію Закон забороняє укладати договір про постачання електричної енергії на такі обєкти. Однак, таке твердження не відповідає дійсності. Частина 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не забороняє укладати договори на постачання ресурсів на обєкт без зареєстрованої декларації про готовність обєкта до експлуатації, а лише визначає, що така декларація є підставою для укладення договору про постачання ресурсів.

За наведеного вище, відповідач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Інший відповідач у справі фізична особа - підприємець ОСОБА_1 не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

7 грудня 2015 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.2015 р. у справі № 902/1211/15 належить скасувати та прийняти нове , яким позов задоволити.

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені останнім у справі (Т.3, а.с. 53-54,), а також те, що явка представників сторін та третьої особи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідачів та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача (скаржника), перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 28.03.2014 року публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі Структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № ВІ-446900 про постачання електричної енергії на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці (далі по тексту Договір) (Т.1, а.с. 14-21). Термін дії договору до 31.12.2014 року з продовженням на кожний наступний рік.

24.04.2009 року ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого Продавець продав, а Покупці - купили в1/2 (одній другій) частці кожний 3/10 ( три/ десятих) часток торгівельного комплексу та офісу, що розташовані по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці, а саме торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з приміщень: літ. А : підвал-№1-1 по №1-20, площею 277,9 кв.м.; І поверх- приміщення №2 з №2-1 по №2-5, площею 175,2 кв.м., приміщення №5 з 5-1 по 5-13, площею 118,3 кв.м.; II поверх- приміщення з №3-1 по №3-18, площею 292, 9 кв.м.: III поверх - приміщення з №4-1 по №4-16, площею 297,6 кв.м..Загальна площа -1161,9 кв.м. (Т.1, а.с. 107).

Згідно з п. 1.1. зазначеного Договору, відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається з приміщень в будівлі літ. А: ІІІ-й поверх - частина приміщення №4-14, площею 36,0 кв.м. (п.1.1. договору купівлі - продажу).

Відчужена частка торгівельного комплексу та офісу належить продавцю на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, справа № 2-7333/08 від 17.10.2008 року.

Як убачається з п. 1.2. Договору купівлі продажу, право власності на вказані приміщення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації 11.11.2008 року за реєстром № 102, в реєстровій книзі № 3фо, реєстраційний №25369549, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20878173 ( серії ССМ № 786256) ( п.1.2. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що продавець свідчить, що частка торгівельного комплексу та офіс, що відчужується, до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї немає, а також прав у третіх осіб ( в тому числі за договорами, оренди, найм, чи шлюбним контрактом), як в межах України так і за її межами немає.

Згідно з п.п. 3.2., 3.3. договору купівлі продажу, відсутність заборони відчуження перевірено по витягах до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру іпотек від 24 квітня 2009 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 За твердженням Продавця відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням.

Означений договір купівлі - продажу зареєстровано 21.05.2009 року, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №22801740 (Т.1., а.с. 108 (на звороті)-109).

Як стверджується матеріалами справи, 01.04.2010 року ОСОБА_5 (Провець) та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 (в подальшому Покупці) було укладено договір купівлі продажу, яким Продавець"-продала, а Покупці - купили-1/10 (одну /десяту) частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані в місті Вінниці, по вулиці Воїнів-Інтернаціоналістів, буд. 14А в такому порядку: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 Іванівна- по 1/90 частці, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/180 частці ( Т.1, а.с. 110-111).

За умовами наведеного договору, торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з будівлі торгівельного комплексу та офісу, цегляного, загальною площею 1157,7 кв.м., означеного на плані літерою А та підвалу із з/б блоків, позначеного на плані літерою п/А, розташованого на земельній ділянці площею 526 кв.м., кадастровий номер :02:038:0026. Відповідно до правовстановлюючого документа та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25757708 серії ССТ №568745 від 01.04.2010 року, виданого КП Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається з приміщень: на першому поверсі - 6-1; 3-1; 3-5; на другому поверсі приміщення 7-1; 7-2; 7-7; 7-8; 7-9; на третьому поверсі приміщення: 9-1; 9-2; 9-7; 9-8; 9-9. Загальною площею - 137,6 кв. м.

У відповідності до п.п. 3.2., 3.3. договору відсутність заборони відчуження перевірено по витягах з Єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна Державного реєстру іпотек від 21 квітня 2010 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 За твердженням Продавця відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27364996 вказаний договір зареєстровано 19.09.2010 року ( Т.1, а.с. 112).

Також, наявними в матеріалах справи доказами стверджується той факт, що ОСОБА_2 та ВАТ АК Вінницяобленерго, на підставі заяви ОСОБА_1, було укладено договір № 10502 про приєднання до електричних мереж від 28.10.2010 року, уклали цей договір про приєднання електроустановок Замовника до електричних мереж Власника, на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14 А . Відповідно до умов даного договору власник здійснює послуги з приєднання та підключення електроустановок Замовника до своїх електричних мереж після виконання технічних умов, оплати вартості приєднання, укладення Замовником договору про постачання електричної енергії та/або договору про купівлю-продаж електричної енергії та у випадках, обумовлених правилами користування електричною енергією, договору про спільне використання технологічних електричних мереж або про технічне забезпечення електропостачання. Узгоджена проектна документація є додатком до цього Договору. Зміни до проектної документації можуть бути внесені згідно із встановленими Правилами порядку (Т.1, а.с. 114).

Відповідно до акта № 930-10/10 про виконання робіт від 2010 р. ВАТ АК Вінницяобленерго, в особі технічного директора ОСОБА_17, далі Виконавець з одного боку та ФОП ОСОБА_1 В,М., далі Замовник з іншого боку, склали даний акт про те, що Виконавцем, були проведені наступні роботи: виготовлення технічних умов на приєднання до ЕМ Загальна вартість робіт складає 651,76 грн. в тому рахунку ПДВ 108,63 грн. Сторони претензій одна до одної не мали (Т.1, а.с. 115).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

В силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Спірні правовідносини у даній справі виникли на підставі вимоги позивача щодо визнання недійсним договору №ВІ-446900 про постачання електричної енергії від 28.03.2014р.

Позовні вимоги позивача мотивуються за тих підстав, що спірний договір укладений зі споживачем, у якого відсутні правовстановлюючі документи на обєкт електропостачання.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено про те, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до статей 1, 8 ЦК України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Пленум Вищого господарського суду України в абз. 4 п. 2.1. Постанови від 29 травня 2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами та доповненнями) розяснив, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Між тим, Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 р. у справі №6-25 цс 12 висловив правову позицію, за якої відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на наведене вище, колегія суддів відзначає, що у даному випадку позивач не є стороною оспорюваного правочину, а позиціонує себе як заінтересовану особу, права та законні інтереси якої порушено вчиненням такого правочину.

Між тим, як зазначає позивач, останній перебуває в статусі заінтересованої особи, права якої порушено, з огляду на те, що набув майнові права на обєкт електропостачання, що, зокрема, встановлено судовим рішенням, а саме, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року у справі № 6-25858cв14.

При цьому, колегія суддів ураховує, що відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року у справі № 6-25858cв14 встановлено, що позивач виконав своє грошове зобов'язання за договором будівельного підряду № 20/09-001 від 20.09.2006 року, сплативши в повному обсязі вартість послуг генпідрядника по будівництву об'єкту, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд 14А, та саме на цій підставі суд зробив висновок, що ТОВ Компанія Бізнесторгінвест вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт.

Отже, означеним рішенням не визнано права власності на об'єкт нерухомості за позивачем.

Більше того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.12.2012 року у справі № 212/5127/2012, яке є чинним за результатами апеляційного та касаційного перегляду, позивачу - ТОВ Компанія Бізнесторгінвест було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. При цьому, судом було встановлено, що договір будівельного підряду від 20.09.2006 року № 20/09-001, на який посилається позивач, не був виконаний: генпідрядник ТОВ Виробничо-торгівельна фірма ДЛД не виконала зобов'язання по договору передати документи, необхідні для оформлення права власності на торгівельно - офісний центр (Т.1, а.с. 99-106).

Відтак, у судовому порядку доведено чинність договору купівлі продажу, що виступає правовстановлюючим документом на підтвердження факту володіння ОСОБА_1 майновими правами на об'єкт нерухомості, що є предметом договору № ВІ-446900 про постачання електричної енергії, зокрема, станом на момент його укладення.

В силу дії, визначеної ст.. 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких умов, скаржником (позивачем) не спростовано факту наявності правовстановлюючих документів як власника у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, що виступало однією із передумав для укладення із публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі Структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі договору № ВІ-446900 про постачання електричної енергії на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці від 28.03.2014 року.

Відтак, колегія суддів не встановила правового звязку між укладеним договором № ВІ-446900 про постачання електричної енергії та порушенням прав і законних інтересів позивача.

Також, за доцільне є відзначити, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Натомість, з огляду на встановлені обставини у даній справі, правило, визначене ст.. 216 ЦК України, позивачем не може бути застосоване по відношенню до своїх процесуальних контрагентів.

З урахуванням Закону України "Про електроенергетику", "Про засади функціонування ринку електричної енергії України», Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а також з огляду на положення п. 5.4 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28, колегія суддів відзначає, що для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації, окрім заяви про укладення договору, зокрема, копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта).

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, при укладенні договору № ВІ-446900 від 28.03.2014 року про постачання електричної енергії, сторонами було дотримано визначеної для того Законом процедури. Так, зокрема, спірний договір було укладено на підставі заяви ФОП ОСОБА_2, а на підтвердження права власності (користування) об'єктом замовником було надано правоустановлюючі документи, зокрема, договір купівлі продажу від 24.04.2009р., чинність якого доведено в судовому порядку за результатами апеляційного та касаційного провадження, договір купівлі продажу від 21.04.2010р., а також витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 22801740 від 21.05.2009 р. та за № 27364996 від 19.09.2010р.

Наведене додатково підтверджує, що спірний правочин орієнтований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, сторонами дотримано вимоги, визначені ч. 5 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів не встановила, а позивачем (скаржником) не доведено, яким чином і які саме права позивача порушено внаслідок укладення договору про постачання електричної енергії № ВІ-446900 від 20.03.2014 року, а також не доведено правового звязку у поновленні порушеного права позивача, як вважає останній, у разі визнання означеного договору недійсним.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а відповідно до статті 33 Господарського кодексу України обов'язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Водночас, припущення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Наведеної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 12.11.2015р. у справі № 910/5928/15-г.

Натомість скаржником не доведено наявність факту порушення оспорюваним договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов'язані з його особою.

Між тим, у рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Отже, з огляду на встановлені обставини у даній справі, які віднайшли своє підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що скаржник (позивач) не довів, а суд не встановив конкретних фактів порушення оспорюваним правочином прав та законних інтересів позивача як на момент укладення спірного правочину, так і на момент звернення до суду із відповідним позов.

Відтак, суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, а тому дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції.

З огляду на висновки, здійснені судом за результатами апеляційного провадження, та докази, якими підтверджуються останні, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.2015 р. у справі №902/1211/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.2015 р. у справі №902/1211/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" - без задоволення.

2. Справу №902/1211/15 повернути в господарський суд Вінницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.