РІШЕННЯ

"14" грудня 2015 р.Справа № 921/1019/15-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, вул. Галицька 54/4, м. Тернопіль, 46020

до відповідача ОСОБА_2 міської ради, вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46001

про визнання право власності на громадський будинок.

За участю представників сторін:

позивач: уповноважений ОСОБА_3, довіреність № 689521 від 26.11.15 р.

відповідача: не з'явився

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні представникам сторін процесуальні права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України, розяснено.

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_2 міської ради про визнання право власності на громадський будинок.

Ухвалою господарського суду від 05 жовтня 2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 29.10.2015 року.

30 листопада 2015 року на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії витребуваних згідно ухвали про порушення провадження по справі від 05.10.2015р. документів, а саме: копію листа управління Держземагенства у місті Тернополі від 28.07.2014р.; копію технічного паспорту будівлі; копію звіту про оцінку майна; копію довідки ОСОБА_2 ОДПІ від 18.11.2015р.; копію проекту відповідності нежитлових приміщень; копію витягу з ЄДРЮОФОПУ; копію довіреності від 26.11.2015р.

03.12.2015р. у судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі та оголошено письмові пояснення №б/н від 03.12.2015 року (вх. №25473 від 03.12.2015 року), у яких в якості додаткових обґрунтувань заявлених вимог посилається на те, що ОСОБА_1 набув право на громадську будівлю «Майстерня по ремонту взуття» способом, що не ґрунтується на правах інших осіб, тобто первинним способом у зв'язку з виготовленням нової речі, що не існувала раніше (новостворене майно), що підтверджено поданими у справу доказами, тобто він є особою, що збудувала спірну будівлю відповідно до технічних умов на земельній ділянці, відведеній для її обслуговування, та, приймаючи до уваги норми ст. 392 ЦК України, може пред'явити позов про визнання права власності на вказане майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

14.12.1015р. від відповідача через канцелярію суду (вх.№26101) надійшов письмовий відзив на позов (вхідний номер 26101) у якому він проти заявлених позовних вимог заперечує з врахуванням того, що позивач - ФОП ОСОБА_1, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що він є законним землекористувачем земельної ділянки площею 15 кв.м. по вул. Братів Бойчуків, на якій встановлено спірний павільйон, тоді як вказана земельна ділянка передана йому у сервітутне користування, що в свою чергу, не позбавляє власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, права володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання 14.12.2015р. не забезпечив, витребуваних документів не подав, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з врахуванням виконаних вимог ч.1 ст.ст.64,87 ГПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи.

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався (востаннє на 14.12.2015р.) для надання можливості сторонам прийняти участь у розгляді справи, а також подати витребувані судом документи та додаткові докази у справу.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу у відповідності до ст. 81-1 ГПК України не здійснювалась за відсутності відповідних клопотань представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представника позивача, господарським судом встановлено наступне:

- 26 квітня 2013р. ОСОБА_2 міською радою прийнято рішення №6/31/99 "Про укладення договорів сервітуту", п . 2 якого надано дозвіл на укладення договорів особистого строкового сервітуту для обслуговування обєктів дрібно-роздрібної торгівлі, зазначених в додатку даного рішення на термін до 1 року, з можливістю щорічного продовження, в тому числі і по вул. Братів Бойчуків (між художньою школою та магазином "Сільпо") (пп. 3.134 п. 3 Додатку до рішення "Перелік місць для розміщення обєктів дорібнороздрібної торгівлі та сезонних обєктів сфери по відпочинку та розваг" із змінами і доповненнями);

- 18 жовтня 2013р. між територіальною громадою м. Тернополя від імені якої діє ОСОБА_2 міська рада (надалі - Власник) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (надалі Сервітуарій) на підставі рішення ОСОБА_2 міської ради №6/31/99 від 26.04.2013р. укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (надалі Договір), зареєстрований в книзі реєстрації договорів сервітутів за №546 від 13.01.2014р., згідно з умовами якого Сервітуарію встановлено особистий строковий сервітут на територію (обєкт благоустрою) в м. Тернополі за адресою 15 Квітня (біля ЗГТ "м-н Сільпо") площею 0,0015 га, розташування та межі якої зазначено в Додатку до Договору, на якій буде розміщуватись та використовуватись тимчасова споруда ( автопричеп ) для здійснення підприємницької діяльності ( п. 1.1.- 1.3. Договору);

- даний Договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим

Договором користування земельною ділянкою (п. 1.4. Договору);

- нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 20.03.2013р. 16643.26 грн (1109,55 грн за 1 кв.м.) (п.3.1. Договору);

- Сервітуарій зобовязався сплачувати плату за користування особистим строковим сервітутом за цим Договором протягом всього строку його дії, починаючи з дати (моменту) укладення цього Договору (п. 3.6 Договору) ;

- строк дії Договору визначено до 26.04.2014р. (п. 2.1 Договору);

- Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах в разі добровільного виконання істотних умов договору "Сервітуарієм". У цьому випадку укладається додаткова угода про поновлення договору у встановленому порядку ( п. 3.11 Договору);

- також у п 4.4.5. Договору Сторони погодили, що Сервітуарій зобовязаний не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших обєктів на території обєкту благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає Сервітуарію права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому на розміщення тимчасової споруди.

07 квітня 2015р. між сторонами Договору було укладено Додаткову угоду до договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (надалі Договір), зареєстрований в книзі реєстрації договорів сервітутів за №546 від 13.01.2014р., якою, зокрема, внесені зміни у нормативну грошову оцінку земельної ділянки та розмір плати за Договором, а також визначено строк його дії з 26.04.2015р. до 26.04.2016р.

Матеріали справи свідчать, що позивачем в ході підприємницької діяльності на земельній ділянці, наданій йому у користування згідно договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, здійснено будівництво фундаменту, на якому встановлено металевий павільйон "Майстерня по ремонту взуття" загальною площею 14,2 кв.м., на який ФОП ОСОБА_1 04.06.2014р. виготовлено технічний паспорт та звіт про оцінку майна, згідно якого вартість вказаного обєкта станом на 05.10.2015р. склала 35 300 грн.

Згідно п.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 видача свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, тобто, ОСОБА_2 міської ради.

08 грудня 2014 р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 міської ради з листом, у якому просив з метою покращення рівня обслуговування і, враховуючи відсутність стаціонарних взуттєвих майстерень на території мікрорайону, а також для усунення розбіжностей з текстом сервітуту, у якому вказано "автопричіп", визнати за ним право власності на павільйон площею 15 кв.м. за адресою : м. Тернопіль, вул. Братів Бойчуків (між художньою школою та магазином "Сільпо").

Листом від 25.12.2014р. за №7866/08 виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради відмовлено у задоволенні звернення підприємця з огляду на відсутність для цього правових підстав.

І оскільки позивач вважає, що набув право на громадську будівлю «Майстерня по ремонту взуття» способом, що не ґрунтується на правах інших осіб, а первинним способом у зв'язку з виготовленням нової речі, що не існувала раніше (новостворене майно) шляхом будівництва спірної будівлі відповідно до технічних умов на земельній ділянці, відведеній для її обслуговування, тому, з посиланням на норми ст. 331, 376, 392 ЦК України, ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну будівлю.

В обґрунтування заявлених ним вимог позивач посилається на те, що :

- збудована ним громадська будівля є нерухомим майном в розумінні ст. 181 ЦК України, оскільки переміщення даного обєкту є неможливим без його знецінення та зміни його призначення;

- ФОП ОСОБА_1 є законним землекористувачем земельної ділянки площею 15 кв. м., на підтвердження чого ним долучено до матеріалів справи рішеннями ОСОБА_2 міської ради №6/48/58 від 12.06.2014р., №6/47/190 від 25.04.2014р., №6/34/84 від 06.06.2013р., №6/31/99 від 26.04.2013р., договором від 18.10.2013р. про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (надалі Договір), зареєстрований в книзі реєстрації договорів сервітутів за №546 від 13.01.2014р. , довідкою ОСОБА_2 ОДНІ про сплату орендної плати за земельну ділянку від 18.11.2015 року за №39301/19-18-17-01, листом управління Держземагенства у м. Тернополі від 28.07.2014 року;

- право власності на спірний обєкт підтверджується: технічним паспортом на громадський будинок, експертним звітом про оцінку майна станом на 05.10.2015 року, згідно якого оціночна вартість даного нерухомого майна становить 35 300 гривень, проектом відповідності санітарно-гігієнічним, архітектурно-будівельним і пожежним нормам існуючих нежитлових приміщень і пристосування (переобладнання їх під майстерню по ремонту взуття за адресою : вул. Братів Бойчуків 15 Квітня (між художньою школою та "Сільпо" у м. Тернополі), яким засвідчується відповідність нежитлового приміщення нормативним документам згідно вимог ДБН і діючим нормативним документам по їх несучій здатності, архітектурно-будівельним нормам та правилам, в тому числі по вибухово-пожежній безпеці та санітарно-гігієнічним нормам, а також є придатним для пристосування (переобладнання) під майстерню по ремонту взуття.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, господарський суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з таких підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України, визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо прийняття цього майна до експлуатації передбачено договором або законом. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Так, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011р., якою затверджено "Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" , прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I - III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація).

У відповідності до ДБН В.1.2-14-2009 «Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ» та ДБН A.2.2-3: 2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», який поширюються на будівельні об'єкти (будівлі та споруди) різного призначення та складові частини об'єктів, їх основи та конструкції з різних матеріалів, до будівель і споруд класу СС1 (І-ІІ категорії складності), належать в тому числі громадські будівлі.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є визнання за позивачем права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, яке в порушення приписів чинного законодавства не прийняте в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а доказів зворотного суду позивачем не надано.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.

За частинами 1 та 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права на нього.

Поведінка особи щодо самочинного будівництва суперечить встановленому законодавством порядку реалізації цивільних прав особи.

Водночас, статтею 376 ЦК України передбачено можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частиною 3 цієї статті.

Так частиною 3 ст. 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Виходячи з викладеного, спірні правовідносини щодо права власності особи на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, яка не була їй відведена для цієї мети, безпосередньо пов'язані з правовідносинами щодо надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі входить встановлення факту надання позивачу (який здійснив самочинне будівництво) в установленому законом порядку земельної ділянки під самочинно збудоване нерухоме майно.

З аналізу вказаної норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано в судовому порядку лише в тому випадку, якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об'єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об'єкту.

Всупереч викладеному, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що земельну ділянку, на якій знаходиться громадський будинок "Майстерня по ремонту взуття", він отримав у власність чи користування для розміщення будівель та споруд, навпаки, позивач здійснив самовільне будівництво на вже наданій йому в суборенду згідно з умовам договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 18.10.2013р. земельній ділянці, у п 4.4.5. якого сторонами погоджено, що Сервітуарій зобовязаний не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших обєктів на території обєкту благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут, а також, що встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає Сервітуарію права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому на розміщення тимчасової споруди.

Крім цього, згідно з рішенням ОСОБА_2 міської ради №6/31/99 від 26.04.2015р. та п. п. 1.1,1.3. Договору від 18.10.2015р., цільовим призначенням земельної ділянки в м. Тернополі за адресою 15 Квітня (біля ЗГТ "м-н Сільпо") площею 0,0015 га є розміщення та використання тимчасової споруди ( автопричепу ) для здійснення підприємницької діяльності. Отже, здійснене позивачем на цій земельній ділянці будівництво фундаменту, на якому встановлено металевий павільйон, не відповідає цільовому призначенню зазначеної земельної ділянки.

За таких обставин, посилання позивача на ч. 3 ст. 376 ЦК України, як підставу визнання за ним права власності на самовільно збудовану будівлю, є безпідставним.

Судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, Цивільним кодексом України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 21.12.2015р.

Суддя Н.М. Бурда