ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року Справа № 910/6848/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Іванової Л.Б. - головуючого, Козир Т.П., Шевчук С.Р.,

за участю представників сторін: позивача - Онішкевича М.М. дов. № 230 від 20 березня 2015 року та відповідача - Голуба В.Є. дов. б/н від 19 червня 2014 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 6 жовтня 2015 року у справі Господарського суду міста Києва за позовом ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до ТОВ "Арджуна", третя особа - ВАТ "Птахофабрика "Немирівська", про визнання правочину нікчемним,

УСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі - позивач) звернулось до ТОВ "Арджуна" (далі - відповідач) з позовом про визнання нікчемним договору відступлення права вимоги, укладеного між позивачем та відповідачем 12 червня 2014 року, на підставі ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 6 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 16 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 6 жовтня 2015 року, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Зазначає, що внаслідок укладення оспорюваного договору банк зазнав значних збитків.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився.

Враховуючи, що про час та місце розгляду касаційної скарги третя особа повідомлена належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 грудня 2005 року між ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (кредитор) та ВАТ "Птахофабрика "Немирівська" (позичальник) укладено кредитний договір № 26 про кредитування позичальника на суму 5000000 гривень 00 коп., терміном користування до 27 грудня 2008 року, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 17 % річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ВАТ "Птахофабрика "Немирівська" та ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" укладено іпотечний договір, посвідчений 5 січня 2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. за реєстровим номером 81.

12 червня 2014 року між ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" та ТОВ "Арджуна" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого банк передав, а ТОВ "Арджуна" прийняло всі права вимоги щодо виконання грошового зобов'язання за кредитним договором № 26 від 28 грудня 2005 року, укладеним між банком та ВАТ "Птахофабрика "Немирівська" з наступними змінами та доповненнями до них.

Разом з правом вимоги, що передається за цим договором, до нового кредитора у повному обсязі перейшли всі права, що забезпечують виконання зобов'язання за кредитними договорами, зокрема: право вимоги до іпотекодавця за іпотечним договором № 26/Zl від 28 грудня 2005 року; право вимоги до заставодавця за договором застави № 26/Z2 від 29 грудня 2005 року.

У відповідності до ст. ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 3 ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1.2 договору відступлення права вимоги за кредитним договором здійснено на платній основі. Вартість права вимоги складає 4000000 гривень 00 коп.

Право вимоги вважається відступленим в момент належного виконання новим кредитором обов'язків, передбачених п. 3.1 цього договору, а саме, сплати кредитору за відступлення права вимоги грошової суми в розмірі 4000000 гривень 00 коп.

Згідно п. 1.5 договору новий кредитор підтверджує, що йому відомо про те, що Господарським судом Вінницької області відповідно до ухвали від 29 квітня 2010 року порушено справу № 15/27-10 про банкрутство ВАТ "Птахофабрика "Немирівська". Згідно постанови Господарського суду Вінницької області від 11 травня 2010 року ВАТ "Птахофабрика "Немирівська" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до п. 2.1 договору сторони домовились, що сплата за відступлення права вимоги за цим договором здійснюється новим кредитором протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання даного договору.

На виконання вищевказаного пункту договору, ТОВ "Арджуна" перераховано на користь позивача 4000000 гривень 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 12 червня 2014 року.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що протягом 3-х банківських днів з дати надходження коштів у загальній сумі на рахунок кредитора останній передає новому кредитору за актом приймання-передачі документи, що підтверджують дійсність вимоги по виконанню зобов'язань.

12 червня 2014 року складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі документів, які підтверджують дійсність та наявність права вимоги.

Судами встановлено, що 20 листопада 2014 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно якого з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВіЕйБі Банк".

24 листопада 2014 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ВіЕйБі Банк".

17 лютого 2015 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" по 20 березня 2015 року.

20 березня 2015 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 63 розпочата процедура ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіну М.А.

Обгрунтовуючи позові вимоги, ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" стверджує, що укладення договору про відступлення права вимоги від 12 червня 2014 року фактично спрямовано на: погіршення фінансового стану банку шляхом неотримання частини активів неплатоспроможного банку, а саме, близько 50 % відсотків боргу по кредиту; внаслідок укладення спірного договору банк зазнав збитків у розмірі 5408500 гривень 18 коп. Суму збитків становить різниця між розміром боргу ВАТ "Птахофабрика "Немирівська" перед ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (9408500 гривень 18 коп.) та сумою, за яку позивачем відступлено відповідачеві право вимоги щодо вказаної заборгованості (4000000 гривень 00 коп.) відповідно до спірного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір про відступлення права вимоги укладений на умовах, що значно гірші за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій, також не надав суду жодних доказів того, що вартість права вимоги, переданого за оспорюваним договором відступлення права вимоги, є нижчою за звичайні ціни на права вимоги, що діяли на момент укладення цього договору.

Суд касаційної інстанції не може погодитись з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасними та такими, що прийняті за неповного встановлення усіх істотних обставин справи, надання їм належної правової оцінки з огляду на наступне.

За правилами, встановленими ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносин між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Норми вказаного закону є спеціальними, а тому пріоритетні для регулювання спірних правовідносин, що виникли між сторонами даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Вказані положення є підставою заявлених позовних вимог про відступлення права вимоги.

Разом з тим, саме з наявністю визначених наведеними положеннями обставин закон пов'язує нікчемність правочину неплатоспроможного банку.

Судами першої та апеляційної інстанцій не перевірено доводи банку про те, що загальна вартість предметів іпотеки та застави, а також сума боргу боржника за кредитним договором значно перевищує вартість, за якою відступлено право вимоги за оспорюваним договором.

Оскаржувані судові рішення не містять висновків про з'ясування обставин щодо того, які ціни є звичайними за відступлення права вимоги на час укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги.

Водночас, звичайними вважаються ціни, які за подібних обставин сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні

Враховуючи, що вказані обставини є істотними для правильного вирішення спору, висновки місцевого та апеляційного господарського суду про необгрунтованість заявлених позовних вимог є передчасними.

Враховуючи, що вказані обставини мають істотне значення для юридично правильного вирішення спору, судові рішення визнати обгрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду господарському суду необхідно врахувати наведене, більш ретельно перевірити доводи сторін, встановити дійсні обставини справи та прийняти рішення відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 111-5, 111-7- 111-11Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 6 жовтня 2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 16 липня 2015 року.

Справу передати до Господарського суду міста Києва на новий розгляд в іншому складі суду.

Головуючий Л. Іванова

Судді Т. Козир

С. Шевчук