ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р.Справа № 915/681/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Савицького Я.Ф.

Суддів: Гладишевої Т.Я.,

ОСОБА_1

(склад судової колегії змінено відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду №773 від 17.11.2015р. та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.11.2015р.)

при секретарі судового засідання Будному О.В.

за участю представників сторін в судовому засіданні від 09.12.2015р.:

від позивача: ОСОБА_2, за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_3, за довіреністю;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 22.06.2015р.

по справі № 915/681/15

за позовом Державного концерну Укроборонпром

до відповідача: Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара

про стягнення 7238364,96 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 09.12.2015р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В с т а н о в и в:

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.06.2015р. по справі №915/681/15 (суддя Бездоля Ю.С.) частково задоволено позовні вимоги Державного концерну Укроборонпром до Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара про стягнення 7238364,96 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто: 4000000 грн. основного боргу, 90739,73 грн. 3% річних, 2199680,02 грн. інфляційних нарахувань, 94794,52 грн. пені та 73080 грн. судового збору, в решті позову відмовлено, відстрочено виконання рішення суду до 23.07.2015р. з посиланням на те, що матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем відповідачу за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. суми позики у розмірі 4000000 грн. та факт неповернення відповідачем позивачу 4000000 грн. наданої позики до кінця строку, на який вона надана, отже, сума основного боргу відповідача перед позивачем за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. складає 4000000 грн. При цьому, місцевим господарським судом зазначено, що сплата 3% річних й інфляційних нарахувань є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, тому посилання відповідача на передчасність нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань є безпідставними, таким чином, правомірним є стягнення з відповідача 90739,73 грн. 3% річних, нарахованих за період з 13.09.2014р. по 15.06.2015р., та 2199680,02 грн. інфляційних, нарахованих за період з вересня 2014 року по травень 2015 року (включно).

Суд першої інстанції встановив, що наданий позивачем у заяві про збільшення розміру позовних вимог розрахунок пені є правильним, проте, посилаючись на норми ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, місцевий господарський суд дійшов висновків про необхідність зменшення нарахованої відповідачу пені на 90%.

Разом з тим, господарський суд Миколаївської області зазначив, що матеріалами справи підтверджується наявність виняткових обставин, які ускладнюють виконання відповідачем рішення суду у даній справі, а тому, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів коли саме майновий стан відповідача покращиться та внаслідок яких саме дій (подій), вирішив частково задовольнити заяву відповідача про відстрочку виконання рішення суду у даній справі до 23.07.2015р. (на 1 місяць).

Не погоджуючись з рішенням господарського суду першої інстанції, до Одеського апеляційного господарського суду звернулося Державне підприємство Суднобудівний завод ім. 61 комунара, в якій відповідач просить змінити рішення господарського суду Миколаївської області від 22.06.2015р. по справі №915/681/15, стягнувши лише суму основного боргу, мотивуючи це тим, оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2015р. апеляційну скаргу Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара було повернуто скаржнику на підставі п.3 ч.1 ст.97 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Вищого господарського суду України від 29 вересня 2015р. по справі № 915/681/15 ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2015р. у справі № 915/681/15 про повернення апеляційної скарги Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара скасовано, справу скеровано до Одеського апеляційного господарського суду для здійснення апеляційного провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.10.2015р. апеляційну скаргу Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара прийнято до провадження.

09.12.2015р. від сторін по справі до Одеського апеляційного господарського суду надійшла заява про затвердження мирової угоди по справі № 915/681/15.

Дослідивши вказану заява, колегія суддів зазначає наступне.

За положеннями ст. 78 Господарського процесуального кодексу України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. До прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову. Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

При цьому, як вбачається з ОСОБА_4 господарського суду від 20.10.2006р. №01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" затвердження апеляційною інстанцією мирової угоди, укладеної сторонами в процесі апеляційного провадження, не є можливим, оскільки це потягло б за собою скасування рішення місцевого господарського суду з відповідної справи, що допускається виключно з підстав, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що затвердження мирової угоди та як наслідок припинення провадження по справі на стадії апеляційного провадження не відповідає положенням Господарського процесуального кодексу України, відтак, заява Державного концерну Укроборонпром та Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара про затвердження мирової угоди по справі задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2013р. між Державним концерном Укроборонпром (позикодавець, позивач) та Державним підприємством Суднобудівний завод ім. 61 комунара (позичальник, відповідач) укладено договір позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, визначеними цим договором.

Згідно з п.1.2 договору позика за цим договором є безпроцентною.

За положеннями п.2.1 договору сума позики за договором становить 4000000 грн. (чотири мільйони гривень).

Відповідно до п.3.1 договору позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення договору перераховує суму позики в безготівковій формі на поточний рахунок Позичальника.

У відповідності до п.4.1 договору перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п.3.1 договору і закінчується дванадцятого вересня дві тисячі чотирнадцятого року.

Пунктами 5.1-5.5 договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позикодавцеві суму позики до кінця строку, на який вона надана. Повернення позики позичальником позикодавцю може здійснюватись одноразово або частинами. Позичальник має право достроково повернути позику. Повернення суми позики здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування позичальником грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. Сторони можуть домовитись про повернення позики шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Днем повернення позики вважається день зарахування повної суми позики на поточний рахунок позикодавця або дата набуття чинності договором про зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами.

Згідно з п.п. 6.1, 6.3, 6.5, 6.6 договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1 (однієї десятої) відсотка від суми за кожен день прострочення, яка не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення. Сплата неустойки (штрафу, пені), інших штрафних санкцій, а також відшкодування збитків не звільняє сторону від необхідності виконання зобовязань за договором.

Відповідно до п.8.2 договору за всіма видами зобовязань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовились встановити позовну давність тривалістю двадцять років.

Пунктом 9.4 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту виконання позичальником своїх зобовязань за договором у повному обсязі. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобовязань за даним договором.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов укладеного договору 16.09.2013р. позивач перерахував відповідачу 4000000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1874 від 16.09.2013р. та не заперечується відповідачем.

Проте відповідач не виконав свої договірні зобовязання в частині повернення суми позики у строк та в порядку, визначеним договором.

Вказані обставини стали підставою звернення Державного концерну Укроборонпром до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара 6160810 грн., з яких: 4000000 грн. основного боргу, 75616,44 грн. 3% річних, 1321248,35 грн. інфляційних нарахувань та 763945,21 грн. пені.

15.06.2015р. за вх.№10746/15 до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 7238364,96 грн., з яких: 4000000 грн. основного боргу, 90739,73 грн. 3% річних, 2199680,02 грн. інфляційних нарахувань та 947945,21 грн. пені.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За положеннями ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши обставини справи, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем відповідачу за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. суми позики у розмірі 4000000 грн. та не спростовується факт неповернення відповідачем позивачу 4000000 грн. наданої позики до кінця строку, на який вона надана, тобто до 12.09.2014р.

Отже, сума основного боргу відповідача перед позивачем за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. складає 4000000 грн.

Таким чином, позовні вимоги Державного концерну Укроборонпром про стягнення з відповідача 4000000 грн. основного боргу є правомірними та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 90739,73 грн. 3% річних та 2199680,02 грн. інфляційних нарахувань, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, з урахуваннями заяви про збільшення позовних вимог, вважає його обґрунтованим та правильним.

Апеляційний господарський суд не приймає до уваги посилання скаржника на неправомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, з врахуванням ст.1048 Цивільного кодексу України, оскільки вказана норма регулює нарахування процентів за договором позики, проте згідно з п.1.2 договору позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. позика за цим договором є безпроцентною. При цьому, сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Окрім того, безпідставними є твердження апелянта про передчасність нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки з розрахунків позивача не вбачається жодних порушень законодавства при їх визначенні.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку про правомірність та необхідність задоволення позовних вимог Державного концерну Укроборонпром про стягнення з відповідача 90739,73 грн. 3% річних, нарахованих за період з 13.09.2014р. по 15.06.2015р., та 2199680,02 грн. інфляційних нарахувань, нарахованих за період з вересня 2014 року по травень 2015 року (включно).

Щодо позовної вимоги про стягнення 947945,21 грн. пені, нарахованої за період з 13.09.2014р. по 15.06.2015р., апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У ч.6 ст. 231 Господарського Кодексу України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За вимогами ч.6 ст. 232 Господарського Кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з п.п. 6.1, 6.3, 6.5, 6.6 договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1 (однієї десятої) відсотка від суми за кожен день прострочення, яка не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення. Сплата неустойки (штрафу, пені), інших штрафних санкцій, а також відшкодування збитків не звільняє сторону від необхідності виконання зобовязань за договором.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, вважає його правильним.

Апеляційний господарський суд не приймає до уваги твердження скаржника стосовно неправомірності стягнення з нього пені більш ніж за шестимісячний період, так як п.6.5 договору позики передбачено, що неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення.

При цьому, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені, з урахуванням ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, оскільки позивачем не надано доказів понесення збитків внаслідок неповернення йому відповідачем наданої суми позики та докази майнового стану позивача, натомість, відповідачем надано документи, з яких вбачається збитковість господарської діяльності останнього, наявність арешту коштів відповідача в межах відкритих виконавчих проваджень.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про зменшення нарахованої відповідачу пені на 90%.

Отже, позов Державного концерну Укроборонпром в частині стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню в сумі 94794,52 грн.

Всі інші доводи скаржника є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, Одеський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Миколаївської області від 22.06.2015р. по справі №915/681/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 комунара без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П о с т а н о в и в :

Рішення господарського суду Миколаївської області від 22.06.2015р. по справі №915/681/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Гладишева Т.Я.

Суддя Ліпчанська Н.В.