ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.12.2015 Справа № 920/1737/15
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульської Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/1737/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕКТР-АГРО», м. Обухів Київської області,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЛАРИШ ЛТД», м. Суми,

про стягнення 251315,19 грн.,

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 02.12.2015 року.

В судовому засіданні, розпочатому о 10 год. 00 хв. 07.12.2015 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 10 год. 20 хв. 09.12.2015 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 187000,00 грн. основного боргу за товар, поставлений по договору поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року, 52155,07 грн. пені, 2997,12 грн. 3 % річних та 9163,00 грн. інфляційний втрат, а також 3769,73 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач проти позову заперечує та подав заяву № 32 від 03.12.2015 року про застосування строків позовної давності, в якій просить суд застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити.

08.12.2015 року представник відповідача надав суду для долучення до матеріалів даної справи копії банківських виписок, які свідчать, що відповідач проводив оплату за договором поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року на підставі рахунку на оплату № 6038 від 20.10.2011 року.

08.12.2015 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з необхідністю надання додаткового часу для формування пакету документів на спростування доводів відповідача.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Позивач не був позбавлений права надати суду всі необхідні докази в обргунтування заявлених ним позовних вимог разом із позовною заявою та під час слухання даної справи, а тому клопотання позивача щодо відкладення розгляду даної справи задоволенню не підлягає у звязку з його необґрунтованістю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року в сумі 187000,00 грн., пеню в сумі 52155,07 грн., інфляційні в сумі 9163,00 грн., 3% - річних в сумі 2997,12 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3769,73 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань по договору поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року і наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за поставлений товар в сумі 187000, 00 грн. за видатковими накладними № 10566 від 21.10.2011 року, № 10567 від 22.10.2011 року, № 10569 від 24.10.2011 року та № 10568 від 25.10.2011 року.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в розмірі 187000,00 грн., яка виникла у звязку з невиконанням відповідачем умов договору поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року.

Факт нездійснення відповідачем оплати суми заборгованості за поставлений товар в розмірі 187000,00 грн. не спростовується і не заперечується відповідачем, а також підтверджується матеріалами справи.

Проте, відповідач, керуючись статтею 267 Цивільного кодексу України, 03.12.2015 року подав до суду заяву № 32 від 03.12.2015 року про застосування позовної давності, оскільки позовна давність по стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 187000,00 грн. сплинула 11.11.2014 року.

На підтвердження факту проведення відповідачем часткової оплати за вищевказаним договором саме на підставі рахунку № 6038 від 20.10.2011 року, представник відповідача надав суду копії банківських виписок від 23.11.2011 року, від 26.12.2011 року та від 27.12.2011 року.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, як це визначено частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України.

Пунктом 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що у зобовязальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобовязання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобовязання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобовязань, що з нього виникають (наприклад, у звязку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Пунктом 4.1 договору поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року визначено, що покупець (відповідач) здійснює 100 % оплату товару шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок продавця (позивача) в строк 20 (двадцяти) банківських днів із дати виставлення рахунку - фактури - до 10.11.2011 року.

Зважаючи на умови пункту 4.1 договору, повна оплата відповідачем за договором мала буди здійснена до 10.11.2011 року включно. Таким чином, прострочення виконання зобовязання за договором, а отже і позовна давність, починає відлік з 11.11.2011 року. Загальна позовна давність тривалістю у 3 роки щодо вимоги про оплату боргу за договором поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року сплинула 11.11.2014 року, а з позовною заявою до господарського суду звернувся лише 10.11.2015 року, тобто після спливу позовної давності.

Відповідачем було заявлено про застосуванням судом позовної давності, а позивачем, як встановлено судом під час судового розгляду даної справи, пропущено строк, в межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, та не наведено суду обґрунтованих, поважних причин пропущення позовної давності.

Посилання позивача в обгрунтування своїх позовних вимог на направлений ним відповідачеві 03.04.2015 року з листом № 154 від 31 березня 2015 року рахунок на оплату № 3103 від 30 березня 2015 року, в якому зазначена сума простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 187000,00 грн., та твердження про те, що начебто, згідно пункту 4.1 договору, строк оплати відповідачем простроченої ще 11.11.2011 року заборгованості відтак має бути до 30 квітня 2015 року, оскільки саме такий строк оплати зазначений позивачем у своєму листі № 154 від 31 березня 2015 року, є безпідставним.

Рахунок, про який йдеться у пункті 4.1 договору, на підставі якого відповідач мав здійснити оплату усього товару в сумі 1270000,00 грн. на протязі 20 банківських днів із дати виставлення до 10.11.2011 року, був виставлений (наданий) позивачем відповідачеві у день укладення договору це рахунок на оплату № 6038 від 20 жовтня 2011 року на суму 1270000,00 грн.

Саме на підставі рахунку № 6038 від 20 жовтня 2011 року відповідач здійснював оплату товару (цукру) позивачеві, починаючи з 22.11.2011 року і до 07.08.2012 року включно, сплативши за цей період 1083000,00 грн. та заборгувавши позивачеві з того часу 187000,00 грн.

Після спливу позовної давності позивач повторно виставив (надіслав) 03.04.2015 року відповідачеві рахунок на оплату № 3103 від 30.03.2015 року неоплаченої у 2011-2012 роках частини товару (цукру) на суму 187000,00 грн., а фактично цей рахунок є рахунком на оплату простроченої заборгованості відповідача, право на вимогу щодо сплати (стягнення) якої у позивача виникло ще у 2011 році, згідно пункту 4.1 договору.

Враховуючи викладене, суд вбачає достатні правові підстави для застосування до спірних правовідносин позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки № 001/СГП/С від 20.10.2011 року та штрафних санкцій у загальному розмірі 251315,19 грн., згідно частин третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача у звязку з відмовою в задоволенні його позову.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 14.12.2015 року.

Суддя ОСОБА_2