ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Справа № 922/4610/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т.В., суддя Гребенюк Н.В.,

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 12.08.2015р.,

ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 08.12.2015р.,

відповідача ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 13.09.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4862 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. у справі № 922/4610/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківшлях", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Топаз-Україна", с. Васищеве, Харківська обл.,

про стягнення 341 887,12 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. (суддя Погорелова О.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Топаз-Україна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Харківшлях заборгованість по договору у розмірі 230000,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 105 800,00 грн., суму 3% річних у розмірі 6 087,12 грн. та 6 840,40 грн. судового збору.

Відповідач, ТОВ "Топаз-Україна", з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015р. по справі № 922/4610/15 скасувати в частині стягнення 80 000,00 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

В обґрунтування викладених вимог відповідач зазначає про те, що зобовязання за договором № 1/2 про надання послуг від 01.12.2012 року були припинені підписанням акту заліку взаємних вимог від 01.10.2014 в сумі 5186,97 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.10.2015 прийнято апеляційну скаргу відповідача до провадження та розгляд скарги призначено на 02.11.2015 року.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому з наведеними відповідачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Позивач вказує на те, що після підписання акту заліку від 01.10.2014 за договором № 1/2 від 01.12.2012 у відповідача залишилась заборгованість в розмірі 230000,00 грн., а також посилається на відсутність доказів щодо сплати відповідачем зазначеної суми боргу.

02.11.2015 в Харківському апеляційному господарському суді виникли надзвичайні обставини, а саме, надійшло анонімне повідомлення про замінування суду, в звязку з чим з 10:30 год. до 12:15 год. в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду проводилась перевірка обєкта на наявність вибухових пристроїв та речовин, для чого були евакуйовані співробітники суду та усі особи, які перебували в суді, тому, колегія суддів дійшла висновку, що для створення сторонам належних умов для реалізації їх процесуальних прав слід відкласти розгляд апеляційної скарги.

За таких обставин, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 розгляд справи відкладено на 30.11.2015.

В судовому засіданні 30.11.2015 оголошено перерву до 09.12.2015.

07.12.2015 позивач надав додаткові пояснення по справі щодо розрахунків з відповідачем за поставлену продукцію за договором № 1/1 від 01.11.2012 та виконані послуги за договором № 1/2 від 01.12.2012, а також документальні докази (регістри бухгалтерського обліку щодо відображення реалізації послуг ТОВ «Харківшлях» по договору № 1/2 від 01.12.2012 контрагенту ТОВ «Топаз-Україна») на підтвердження здійснення заліку в розмірі 5186,97 грн. та факту заборгованості відповідача перед позивачем по договору № 1/2 від 01.12.2012 в сумі 230000,00 грн.

Крім того, 08.12.2015 позивач також надав додаткові пояснення по справі з документальним обґрунтуванням сплати податкових зобовязань за грудень 2012 року з податку на додану вартість у складі ціни виконаних для відповідача послуг за договором № 1/2 від 01.12.2012.

В судовому засіданні 09.12.2015 представник відповідача заявив усне клопотання, в якому просив відкласти розгляд апеляційної скарги з метою отримання від позивача копій первинних документів, посилаючись на їх відсутність у відповідача.

Представники позивача заперечують проти заявленого клопотання представника відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з підстав викладених в клопотанні, оскільки відповідач на протязі тривалого розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції був не позбавлений права та можливості надати до суду докази в обґрунтування викладених заперечень та в спростування заявлених позовних вимог. При цьому колегія вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що у разі, коли стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами. В даному випадку в матеріалах справи достатньо документальних доказів для вирішення даного господарського спору по суті. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 3 статті 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як свідчать матеріали справи, 01.12.2012 року між сторонами був укладений договір №1/2 про надання послуг, відповідно до умов якого виконавець (позивач) зобов'язується надати в оренду будівельну техніку, а замовник (відповідач) прийняти та своєчасно оплатити витрати за наданими документами, відповідно до умов договору.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що на виконання умов договору та відповідно до підписаних між сторонами актів виконаних робіт №123 від 28.12.2012 року на суму 56 483,66 грн.; №124 від 28.12.2012 року на суму 48 757,78 грн.; №125 від 28.12.2012 року на суму 56 279,16 грн.; №126 від 28.12.2012 року на суму 17 387,21 грн.; №127 від 28.12.2012 року на суму 56 279,16 грн., відповідачу були надані послуги на загальну суму 235186,97 грн.

Проте, відповідач надані послуги не оплатив. 11.09.2014 року позивачем на адресу відповідача була направлена претензія з вимогою оплатити надані послуги.

01.10.2014 року між сторонами був підписаний Акт заліку взаємних вимог, відповідно до якого сторони провели взаємний залік на загальну суму 1355675,21 грн., зокрема по договору №1/2 від 01.12.2012 року на суму 5186,97 грн.

Таким чином, за даними позивача, залишок заборгованості у розмірі 230000,00 грн. відповідачем не був сплачений.

Окрім того, в звязку з порушенням відповідачем грошового зобовязання за договором позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 105800,00 грн. за період вересень 2014 року по червень 2015 року та 3% річних в розмірі 6087,12 грн. за період 11.09.2014 року по 12.08.2015 року.

За таких обставин, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачем послуг за договором та їх прийняття відповідачем, останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобовязань або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції у повному обсязі.

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів встановила наступне.

Так, між сторонами виникли господарські правовідносини за договором № 1/2 від 01.12.2012, предметом якого є надання ТОВ «Харківшлях» (виконавець) в оренду ТОВ «Топаз-Україна» (замовник) будівельної техніки на умовах укладеного договору.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як свідчать матеріали справи, позивач виконав умови договору та надав відповідачу в оренду будівельну техніку, що підтверджується актами про надання послуг, підписаними між сторонами, а саме: акт виконаних робіт №123 від 28.12.2012 року на суму 56 483,66 грн.; акт виконаних робіт №124 від 28.12.2012 року на суму 48 757,78 грн.; акт виконаних робіт №125 від 28.12.2012 року на суму 56 279,16 грн.; акт виконаних робіт №126 від 28.12.2012 року на суму 17 387,21 грн.; акт виконаних робіт №127 від 28.12.2012 року на суму 56 279,16 грн., а всього на 235186,97 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів констатує, що зазначені акти містять підписи сторін та скріплені печаткою підприємств позивача та відповідача. Відповідачем факт надання позивачем послуг з оренди будівельної техніки за договором та підписання актів надання послуг від 28.12.2012 року жодним доказом не спростовується.

Отже, у суду апеляційної інстанції не викликає сумнівів достовірність наявних у справі актів надання послуг на загальну суму 235186,97 грн. на підтвердження надання позивачем послуг з оренди будівельної техніки та їх прийняття відповідачем.

Крім того, позивачем на підтвердження надання послуг відповідачу за договором надані належним чином засвідчені копії Регістрів бухгалтерського обліку щодо відображення реалізації послуг ТОВ «Харківшлях» по договору № 1 /2 від 01.12.2012 контрагенту ТОВ «Топаз-Україна» на суму 235 186,97 грн.

Так, з наданих позивачем документів вбачається, що реалізація послуг ТОВ «Топаз-Україна» по договору №1/2 від 01.12.2012 на суму 235 186,97 грн. відображена по дебіту рахунку 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками» в кореспонденції з кредитом рахунку 70 «Дохід від реалізації робіт та послуг» в регістрах бухгалтерського обліку, а саме: в обігово-сальдовій відомості по рах.36 за грудень 2012 та за 2012 рік, картці рахунку 361 за грудень 2012 та журналі - ордері по рахунку 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками» за 2012 рік.

Сальдо по дебіту рахунку 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками» на 01.01.2013 по договору №1/2 від 01.12.2012 з контрагентом ТОВ «Топаз-Україна» склало 235 186,97 грн.

Як свідчать матеріали справи, 01.10.2014 року між сторонами був підписаний Акт заліку взаємних вимог, відповідно до якого сторони провели взаємний залік на загальну суму 1355675,21 грн., зокрема по договору №1/2 від 01.12.2012 року на суму 5186,97 грн.

Згідно ст. 601 ЦК України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги.

Отже, виходячи з зазначених положень, сторони не обмежені у розмірі сум, взаємозалік яких вони мають право здійснити.

Зі змісту Акту заліку взаємних вимог від 01.10.2014 року вбачається, що сторони визначили суму до взаємозаліку по договору №1/2 від 01.12.2012 у розмірі 5186,97 грн. Будь-яких змін в подальшому не вносилось. Дебіторська заборгованість по рахунку 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками» по договору №1/2 від 01.12.2012 з контрагентом ТОВ «Топаз Україна» у сумі 235 186,97 грн. залишалася незмінною до 01.10.2014, а саме до моменту проведення між позивачем та відповідачем заліку взаємних вимог на суму 5186,97 грн.

Отже, залишок несплаченої заборгованості за договором №1/2 від 01.12.2012 складає 230000,00 грн. Докази сплати зазначеної суми боргу в матеріалах справи відсутні і таких доказів відповідачем до суду не надано.

Таким чином, посилання відповідача на те, що зобовязання за договором № 1/2 про надання послуг від 01.12.2012 року були припинені підписанням акту заліку взаємних вимог від 01.10.2014 в сумі 5186,97 грн., не відповідає дійсності та спростовується дійсними обставинами справи.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до розділу 5 договору відповідач зобов'язується здійснювати оплату за послуги будівельної техніки згідно з актами виконаних робіт та рахунками.

Згідно п. 4.2 договору замовник зобовязується здійснювати оплату за оренду техніки у відповідності з актами та рахунками.

Таким чином, підписані між сторонами акти надання послуг від 28.12.2012 є підставою для проведення між сторонами розрахунків за оренду будівельної техніки.

При цьому, слід відзначити, що відсутність відповідного рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 КЦ України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплати послуг з оренди згідно до умов договору. Такий правовий висновок відповідає позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 року.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що умовами укладеного між сторонами договору не встановлено строк виконання зобовязань з оплати наданих позивачем послуг.

Проте, згідно розділу 7 даний договір вступає в законну силу з моменту його підписання та діє до 01.12.2013 року.

Ч. 1 ст. 631 ЦК України визначено, що строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Отже, відповідач мав виконати свій обовязок зі сплати наданих позивачем послуг до 01.12.2013 року.

Крім того, розділом 8 договору сторони погодили вирішення спорів в господарському суді по яким не було досягнуто домовленості. Предявлення претензії, в порядку ГПК України, є обовязковим.

Матеріали справи свідчать про те, що 11.09.2014 року позивачем була направлена відповідачу претензія про перерахування заборгованості на суму 2269415,30 грн., у тому числі за договором № 1/2 від 01.12.2012 року на суму 235186,97 грн. При цьому, позивачем зазначено, що в разі невиконання заявлених у цій претензії вимог до 11 жовтня 2014 року у повному обсязі, він змушений буде звернутись до господарського суду за примусовим задоволенням вимог.

Колегія суддів вважає, що дана претензія повністю відповідає положенням ст. 6 ГПК України, якою визначено вимоги до змісту претензії та порядок її предявлення боржнику.

Відповідно до ч. 5 цієї статті претензія підписується повноважною особою підприємства, організації або їх представником та надсилається адресатові рекомендованим або цінним листом чи вручається під розписку.

Позивачем до матеріалів справи надана належним чином засвідчена копія фіскального чеку від 11.09.2014 (а.с. 83), з якої вбачається відправлення поштової кореспонденції ТОВ «Топаз Україна» рекомендованим листом.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів неотримання зазначеної поштової кореспонденції. Також, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач жодним чином не заперечував щодо отримання направленої позивачем претензії від 11.09.2014 року з вимогою про сплату заборгованості в розмірі 235186,97 грн.

Стаття 33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 34 ГПК України встановлює правила допустимості доказів і згідно вказаної норми закону обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, враховуючи доведеність виконання позивачем своїх зобовязань за договором та надання послуг з оренди будівельної техніки за договором на загальну суму 235186,97 грн., факт проведення між сторонами взаємного заліку на загальну суму по договору №1/2 від 01.12.2012 року на суму 5186,97 грн. а також беручи до уваги, що відповідачем заборгованість в розмірі 230000,00 грн. належними доказами не спростовується, доказів сплати суми боргу він не надав, аргументованих заперечень щодо позовних вимог не представив, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу в зазначеній сумі є обґрунтованими, законними, підтвердженими належними доказами по справі та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 105 800,00 грн. за період вересень 2014 року червень 2015 року, суму 3% річних у розмірі 6 087,12 грн. за період 11.09.2014 12.08.2015, які нараховані на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається зі змісту претензії від 11.09.2015, позивачем чітко визначено строк виконання заявлених у цій претензії вимог - до 11 жовтня 2014 року.

Отже, відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобовязання в розмірі 230000,00 грн. з 11 жовтня 2014 року, а не з 11 вересня 2014 року, як помилково вважає позивач та визнано судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що розмір боргу з урахування індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З матеріалів справи вбачається, що загальний період прострочення грошового зобовязання визначений позивачем з 11 вересня 2014 року по 12 серпня 2015 року.

Матеріали справи свідчать, що позивач під час розрахунку неправомірно здійснив інфляційні нарахування на суму боргу з індексом інфляції, застосувавши вибірковість періоду з вересня 2014 року по червень 2015 року, тим самим виключивши періоди серпень та вересень 2015 року, коли мала місце дефляція.

Колегія суддів звертає увагу, що норма ст. 625 ЦК України не дає позивачу права вибору періоду, в межах якого може бути здійснено нарахування інфляційних втрат, а визначає його конкретно за весь час прострочення. Зазначеної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах № 5023/1235/12 від 13.09.2012, № 910/15198/13 від 19.03.2014 та № 920/1073/14 від 04.02.2015

Тобто, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце дефляція). Тому, неврахування позивачем таких періодів при здійсненні розрахунку суперечить статті 625 Цивільного кодексу України.

Здійснивши власний перерахунок заявленої позивачем до стягнення інфляційних втрат, з урахуванням встановленого судом апеляційної інстанції факту прострочення відповідачем грошового зобовязання в розмірі 230000,00 грн. за період з 11 жовтня 2014 року по 12 серпня 2015 року, колегія суддів дійшла висновку, що розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача становлять 94 990,00 грн., тому в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 108140,00 грн. слід відмовити, як неправомірно нарахованих.

Також, здійснивши перерахунок 3% річних за період з 11 жовтня 2014 року по 12 серпня 2015 року на суму основного боргу в розмірі 230000,00 грн., колегія суддів вважає правомірним стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5784,66 грн. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 302,46 грн. колегія суддів відмовляє, як безпідставно нарахованих

За таких обставин, рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. у справі № 922/4610/15 в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 10 810,00 грн. та 3% річних в розмірі 302,46 грн. підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат у відповідності з вимогами ст. 49 ГПК України.

Так, станом на день звернення з апеляційною скаргою набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" (від 01.09.2015), яким внесено зміни до Закону України "Про судовий збір", і відповідно до якого, судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з п. 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015, № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 N 484-VIII)") визначено, що у випадку подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з 01.09.2015 розмір судового збору визначається відповідно до Закону у редакції Закону України від 22.05.2015 N 484-VIII. Відповідне положення застосовується також до скарг і заяв, що подаються у справах, рішення суду першої інстанції у яких прийнято до 01.09.2015. Разом з тим слід враховувати таке. Розмір судового збору у випадку подання апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, судовий збір за подання позову в яких було сплачено до 01.09.2015, розраховується виходячи з суми судового збору, сплаченого при поданні позову. Цей розмір не підлягає перерахунку відповідно до нових ставок, визначених Законом. При цьому якщо платник судового збору був звільнений від обов'язку сплачувати судовий збір (до 01.09.2015), то у випадку подання зазначених скарг та заяв після зазначеної дати розмір судового збору визначається залежно від ставки судового збору, яку мав би сплатити платник до 01.09.2015 за відсутності у нього пільги щодо сплати такого збору.

При цьому, як зазначено Вищим господарським судом України у п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015, № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір", законом передбачено сплату судового збору з апеляційної та касаційної скарг на рішення суду, виходячи з розміру ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви незалежно від того, чи оскаржується все рішення (постанова) суду в цілому чи його частина.

Отже, розмір судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. у справі № 922/4610/15, яким задоволені позовні вимоги в розмірі 341 887,12 грн. становить 7 524,44 грн., тоді як заявником при зверненні з апеляційною скаргою було сплачено лише 1339,80 грн.

При цьому, вимоги прохальної частини апеляційної скарги про скасування рішення в частині 80 000,00 грн. відповідачем жодним чином не обґрунтовані, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача також не надав обґрунтованих пояснень щодо оспорюваної ним суми в розмірі 80000,00 грн., Разом з цим, зі змісту апеляційної скарги та позиції відповідача вбачається, що фактично відповідач оскаржує рішення в повному обсязі, оскільки заперечує, як наявність у нього заборгованості в розмірі 230000,00 грн., так і суму нарахованих інфляційних та річних.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 49 ГПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» провести розподіл судових витрат, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та в звязку з недоплатою відповідачем судового збору в розмірі, встановленому Закону України «Про судовий збір» та відповідно до позиції, викладеній в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12.11.2015, № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 N 484-VIII)".

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, 102, п. 4 ст. 103, п. п.1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Топаз-Україна", с. Васищеве, Харківська обл. задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. у справі № 922/4610/15 в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 302,46 грн. та інфляційних в розмірі 10 810,00 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Харківшлях (61093, м. Харків, пров. Верховський, 13, , р/р 6764 у від. № 5 Філіалу ПУМБ міста Харкова, МФО 350385, ІПП 39, свідоцтво платника №200020742) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Топаз-Україна (62495, Харківська область, Харківський район, с. Васищево, в-д Орешкова, б. 7, код за , р/р 2 в ХФ АО Кредитпромбанк, МФО 350727, ІПП 35, свідоцтво платника ПДВ №28029585) 248,31 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Топаз-Україна (62495, Харківська область, Харківський район, с. Васищево, в-д Орешкова, б. 7, код за , р/р 2 в ХФ АО Кредитпромбанк, МФО 350727, ІПП 35, свідоцтво платника ПДВ №28029585) на користь Державного бюджету України 6184,64 грн. судового збору за звернення з апеляційною скаргою.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено та підписано 14 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.