РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/27357/15 07.12.15 р.

За позовом Приватного акціонерного товариства "Інформаційні комп'ютерні системи"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сап Україна"

про визнання недійсними рішень про прийняття послуг,

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Гуринець В.О. за довіреністю № 3089 від 05.05.2015 р.;

від відповідача: Грищенко О.М. за довіреністю № б/н від 19.11.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Інформаційні комп'ютерні системи" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сап Україна" про визнання недійсними актів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.10.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.11.2015 р.

16.11.2015 р. від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі.

17.11.2015 р. від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просить визнати недійсними рішення про прийняття послуг.

У судовому засіданні 17.11.2015 р. оголошувалась перерва до 07.12.2015 р.

07.12.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Розглянувши клопотання про припинення провадження у справі, суд зазначає, що у зв'язку зі зміною позивачем предмета позову, спір у справі підлягає вирішенню по суті, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 07.12.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.06.2012 р. між Приватним акціонерним товариством «Інформаційні комп'ютерні системи» (надалі - позивач, Партнер) та Товариством з обмеженою відповідальністю «САП Україна» (надалі - відповідач, SAP) укладено Договір про надання Партнеру права надати Кінцевому користувачу права використання Програмного забезпечення САП і надання послуг з супроводу програмного забезпечення САП №29-ркп/2012 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.3. Договору, кінцевим користувачем за цим договором є Публічне акціонерне товариство «Концерн Галнафтогаз».

Як зазначає позивач, Договір укладено сторонами в рамках Партнерської угоди PartnerEdge з партнером VAR №SAP 53-РЕ/2011 від 01.10.2011 року (надалі - Партнерська угода), за умовами якої Партнер отримує право на субліцензування прав на програмні продукти компанії САП на відповідній території, а також отримує право поширювати на ринку послуги з супроводу програмного забезпечення САП кінцевим користувачам.

На підставі цієї Партнерської угоди Партнер укладає з ТОВ «САП Україна» договори про надання партнеру права надати кінцевому користувачу права використання програмного забезпечення САП і надання послуг по його супроводу.

Відповідно до п. п. 1.1., 1.4. Договору, відповідач взяв на себе зобов'язання надати позивачу право надання Кінцевому Користувачу права використання програмного забезпечення САП та надати послуги з супроводу Standard Support (підтримки) програмного забезпечення САП.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує на те, що, на думку відповідача останній у 2014 та 2015 роках надав позивачу послуги з супроводу програмного забезпечення САП належним чином та у повному обсязі відповідно до Акту № від 30.09.2014р„ Акту № від 31.12.2014р., Акту № від 31.03.2015р. по Договору №29-ркп/2012.

Проте, позивач не погоджується з такими твердженнями, оскільки відповідно до умов Договору послуги надавались кінцевому користувачу - Публічному акціонерному товариству «Концерн Галнафтогаз». Права користування програмним забезпеченням САП та послуги з його підтримки споживалися саме цим кінцевим користувачем відповідно до умов Договору №К01-3937 від 31.05.2012р., укладеного між позивачем та Кінцевим користувачем ПАТ «Концерн Галнафтогаз».

У той же час, позивач стверджує, що кінцевий користувач не отримував послуги з підтримки програмного забезпечення належної якості, у зв'язку з чим неодноразово заявляв про наявність претензій щодо якості надаваних послуг.

Таким чином, через неналежну якість послуг, що надавались відповідачем - TОB «САП Україна» за Договором, були порушені права кінцевого користувача - Публічного акціонерного товариства «Концерн Галнафтогаз» на отримання послуг з підтримки програмного забезпечення належної якості, в результаті чого кінцевий користувач був позбавлений можливості користуватися програмним забезпеченням.

Як зазначає позивач, відповідач стверджує про належне виконання ним умов Договору, посилаючись на Акт № від 30.09.2014р., Акт № від 31.12.2014р. та Акт № від 31.03.2015р. за Договором, які підписані з боку позивача Віце-президентом компанії ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Позивач заперечує проти отримання таких послуг за Договором №29-ркп/2012 від 01.06.2012р. у 2014 та 2015 році та заперечує підписання вищезазначених актів.

Так, за результатом внутрішнього службового розслідування за фактом підробки підписів посадової особи, позивачем встановлено, що Акти за Договором підписані невстановленою особою, що не мала відповідних повноважень.

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним свої ж рішення про прийняття послуг, оформлені відповідними актами.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим

Положення ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім: спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Чинним законодавством України встановлення чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Залежно від наявності зв'язку із волею суб'єкта юридичні факти поділяються на події та дії.

Події - це юридично значущі явища, що виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії у свою чергу поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних або юридичних осіб. Суд встановлює факти, що мають юридичне значення, у випадках неможливості їх посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Проаналізувавши зміст позовних вимог про визнання недійсними рішень позивача про прийняття послуг, суд дійшов висновку, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом або договором способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту.

Вказану правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 р. у справі № 6/403.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2011 р. у справі № 3/64 висловлено позицію, що встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги не можуть бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить повноваження щодо встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, на відміну від місцевих загальних судів, які розглядають справи за заявами про встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, в окремому провадженні. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Вказану правову позицію викладено, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 16.02.2011 р. у справі № 5/107 та від 08.08.2012 р. у справі № 5024/180/2012.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не узгоджуються із способами захисту прав і інтересів, не призводять до поновлення порушеного права позивача, а також не відповідають визначеним ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способам захисту прав та інтересів.

Статтею 82 Господарського процесуального кодексу України визначено, зокрема, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постанові від 13.07.2004 р. у справі №10/732 зазначив, що дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд зобов'язаний відмовити у позові.

За таких обставин, заявлені позовні вимоги про визнання недійсними рішень позивача, являються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

У той же час, суд вважає за необхідне відзначити, що позивач, мотивуючи свої вимоги, посилається на те, що акти надання послуг мають статус документа, який має обов'язковий характер та породжує права і обов'язки позивача стосовно беззаперечної оплати послуги, а отже такий висновок вважається ненормативним (індивідуальним) актом іншого органу і може оспорюватись у судовому порядку згідно з нормами ГПК України.

Проте, суд вважає такі твердження безпідставними, оскільки права і обов'язки сторін породжують виключно укладені сторонами правочини (договори), у той час коли акти до них являються документом, що може свідчити про фактичне виконання таких правочинів.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу позивача на те, що обставини, які викладені у якості підстав для задоволення даного позову, можуть доводитись, при вирішенні спору, що виник у зв'язку з фактичним виконанням сторонами правочину, наприклад, спору про стягнення заборгованості, штрафних санкцій тощо.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Інформаційні комп'ютерні системи" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сап Україна" визнання недійсними рішень про прийняття послуг відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 11.12.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна