РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2015Справа №910/19933/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чиста планета»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ - маркет»;

Приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту»

Про стягнення 293 640,29 грн.

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача Братцева Н.С., довіреність № б/н від 03.08.2015

від відповідача 1 Галкіна І.В., довіреність № 20/04/15 від 20.04.2015

від відповідача 2 не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Чиста планета» (далі -позивач) подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ - маркет» (далі - відповідач 1); Приватне підприємство «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» (далі - відповідач 2) про стягнення 293 640,29 грн.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що діями відповідача позивачу було завдано збитків, у вигляді неодержаного прибутку у розмірі 293 640,29 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 05.08.2015р. порушено провадження у справі № 910/19933/15 та призначено розгляд на 21.09.2015 р.

10.08.2015р. позивач подав через канцелярію суду документи по справі та заяву про забезпечення позову та документи по справі.

14.09.2015р. відповідач 1 подав через канцелярію суду заперечення на заяву про забезпечення позову та клопотання про фіксування судового засідання.

21.09.2015р. відповідач 1 подав через канцелярію суду відзив на позов та додаткові пояснення по справі.

21.09.2015р. відповідач 2 подав через канцелярію суду документи по справі та клопотання про розгляд справи без участі його представника.

21.09.2015р. позивач подав через канцелярію суду документи по справі.

21.09.2015р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, просив суд задовольнити заяву про забезпечення позову.

Представник відповідача 1 проти задоволення такої заяви заперечив, надав свої пояснення.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився.

Суд відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки предметом розгляду є питання нанесення позивачу збитків, а оскільки їх наявність необхідно довести, суд вирішив, що на даний момент відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Суд відклав розгляд справи на 30.10.2015р., у зв'язку з необхідністю ознайомитись з поданими сторонами матеріалами справи , оскільки сторони подали всі документи безпосередньо перед судовим засіданням.

29.09.2015р. відповідач подав через канцелярію суду доповнення до відзиву на позов.

21.10.2015р. позивач подав через канцелярію суду документи по справі.

30.10.2015р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, з урахуванням поданих доказів 21.10.2015р.

Представник відповідача 1 проти наведених пояснень заперечив.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився.

Суд вирішив розпочати розгляд справи по суті спору.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив, надав свої пояснення.

Судом оголошено перерву у судовому засіданні до 27.11.2015р. о 12:30.

30.10.2015р. після закінчення судового засідання по справі, представник відповідача подав через канцелярію суду пояснення по справі.

11.11.2015р. відповідач подав через канцелярію суду доповнення до відзиву на позовну заяву.

27.11.2015р. представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд після видалення до нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Чиста Планета" (далі - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" (далі відповідач 1) був укладений договір поставки № 41016, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідача 1 товар, а відповідач 1 зобов'язувався вказаний товар прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

21.10.2013 року між позивачем та приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (далі - відповідач 2) був укладений договір поруки, згідно з умовами якого відповідач 2 зобов'язувався солідарно відповідати перед позивачем за виконання відповідачем 1 зобов'язання з оплати товару, поставленого позивачем відповідачу 1 за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року, на суму не більше 2 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 553 Цивільного кодексу України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно з п. 2.2 договору поруки від 21.10.2013 року, кредитор (позивач) не має права вимагати від поручителя (відповідача 2) виконання зобов'язання за боржника (відповідача 1) у частині оплати суми основного боргу, що виник на підставі основного договору, на суму, що перевищує 2 000,00 грн.

31.10.2013 року між позивачем та відповідачем 2 була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки від 21.10.2013 року, згідно з умовами якої сторони погодились внести зміни, зокрема, до п. 2.2 договору поруки та викласти його таким чином: кредитор (позивач) не має права вимагати від поручителя (відповідача 2) виконання зобов'язання за боржника (відповідача 1) на загальну суму, що перевищує 3 000,00 грн: в частині оплати за товар - на суму не більше 1 000,00 грн та в частині оплати штрафних санкцій та збитків - на суму не більше 2 000,00 грн.

Так, умовами договору поруки від 21.10.2013 року було передбачене часткове забезпечення виконання відповідачем 1 грошових зобов'язань за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року.

Частиною 1 ст. 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 1 зобов'язань, взятих на себе згідно з умовами договору поставки № 41016 від 01.01.2012 року, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва за захистом своїх порушених прав.

24.11.2014 року Господарським судом міста Києва було винесено рішення по справі № 910/22283/14, яким, зокрема, встановлено, що позивач протягом періоду з 06.04.2012 року по 06.02.2014 року передав відповідачу товар на загальну суму 15 773 000,45 грн, проте відповідач оплату вказаного товару здійснив частково, чим спричинив виникнення заборгованості на суму 1 391 208,52 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 року вказане рішення по справі № 910/22283/14 року залишено без змін.

На виконання рішення, судом було видано наказ про примусове виконання.

Грошові кошти на виконання вказаного рішення суду, були сплачені відповідачем 1 на користь ВДВС Дніпропетровського РУЮ лише 09.02.2015р.

В підтвердження своїх позовних вимог, позивач зазначає, що 10.02.2014 року звернувся до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ЄВРОБАНК" (далі - банк) з листом 10-ЧП (копія якого долучена до матеріалів справи), яким повідомив банк про намір розмістити у останнього грошові кошти в розмірі 1 400 000,00 грн., які позивач планує отримати за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року, на умовах банківського вкладу, просив банк надати комерційну пропозицію.

Банк направив позивачу лист від 17.02.2014 року, яким повідомив, що встановлює для останнього індивідуальну процентну ставку на рівні 24% річних для розміщення грошових коштів позивача на його депозитному рахунку строком до 365 календарних днів.

31.03.2014 року позивач листом № 23-ЧП повідомив банк про те, що не має можливості здійснити узгоджені раніше домовленості, укласти договір банківського вкладу та розмістити на депозитному рахунку банку грошові кошти в зв'язку з невиконанням одним із контрагентів - боржників (відповідачем 1) своїх зобов'язань з оплати поставленого товару.

Позивач стверджує, що внаслідок порушення відповідачем 1 грошового зобов'язання, взятого на себе згідно з умовами договору поставки № 41016 від 01.01.2012 року, йому були завдані збитки у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) в розмірі 293 640,29 грн., оскільки позивач був позбавлений можливості вільно володіти та розпоряджатись грошовими коштами у розмірі 1 400 000,00 грн (що не були вчасно сплачені відповідачем 1 за договором поставки № 41016 від 01.01.2012) та одержати доходи, які дійсно міг би одержати за звичайних обставин, розмістивши вказані грошові кошти на умовах банківського вкладу із процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 1 збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 293 640,29 грн., а з відповідача 2 збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 2 000,00 грн.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 цієї статті).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 цієї статті).

Згідно з ч. 1 ст. 255 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 2 ч. 2 цієї статті, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 3 ст. 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Позивач зазначає, що в даному випадку сума неодержаного прибутку має бути розрахована як добуток суми, яку позивач міг би отримати в разі своєчасної оплати товару, переданого ним на виконання умов договору поставки № 41016 від 01.01.2012 року, та кількості днів розміщення її на депозитному рахунку в банку з процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних.

Так, згідно з твердженнями позивача, загальний розмір збитків у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) завданого йому становить 293 640,29 грн.

Представника відповідача 1 згідно поданого відзиву та своїх заперечень заперечував проти позовних вимог позивача, зазначав, що розрахунок розміру збитків, наведений позивачем, є теоретичним, побудованим на очікуваннях позивача, та не підтверджений документально; позивачем не доведений причинно-наслідковий зв'язок між порушенням відповідачем 1 грошового зобов'язання за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року та втратою позивачем можливого прибутку від депозитного банківського вкладу; позивач не довів, що використав би грошові кошти, отримані від відповідача 1, саме для розміщення їх на депозитному рахунку, а також не довів, що зберігання вказаних грошових коштів на депозитному рахунку продовжувалось би протягом строку, визначеному позивачем у розрахунку позовних вимог.

Суд відзначає, що неодержаний прибуток (неотриманий доход, упущена вигода) - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України по справі № 2/156 від 03.03.2011 року).

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання боржником своїх зобов'язань. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (аналогічна правова позиція викладена в оглядовому листі Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" № 01-06/20/2014 від 14.01.2014 року).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач документів, які підтверджували б конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, у випадку належного виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року, а також документів, які підтверджують вжиття позивачем заходів щодо одержання цього прибутку, суду не надав.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку в разі укладення договору банківського вкладу із процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних. Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач 1 виконав перед ним грошові зобов'язання за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року.

Крім того, суд зазначає, що з огляду на положення ст. ст. 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України "Про стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів" № 42/78-10|3-59гс11 від 04.07.2011 року).

Крім того суд вважає, що позивач не довів того, що міг передати банку на умовах договору банківського вкладу лише грошові кошти в розмірі 1 400 000,00 грн, які повинен був отримати від відповідача 1, і не мав можливості передати в управління банку інші грошові кошти. А також позивач не довів, що не використав би грошові кошти, отримані від відповідача 1, для інших цілей, або те, що розміщував би вказані грошові кошти на депозитному рахунку в банку саме протягом періоду, вказаному в розрахунку позовних вимог.

Окрім того, суд зауважує на тому, що позивач не довів, що саме неналежне виконання відповідачем 1 грошових зобов'язань за договором поставки № 41016 від 01.01.2012 року сприяло понесенню ним збитків у вигляді упущеної вигоди, а також не довів наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача 1 та збитками, які він нібито поніс.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.36 ГПК України зазначає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 293 640,29 грн., а з відповідача 2 збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 2 000,00 грн. є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.49 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

(Повний текст рішення складено 07.12.2015р. )

Суддя В.І.Мельник