ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015 року Справа № 904/4565/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №б/н від 16.02.14

від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність №20/04-15 від 20.04.15

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліона" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2015р. у справі №904/4565/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліона", м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдмаркет 2004", м.Дніпропетровськ

про стягнення 364000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліона" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдмаркет 2004" про стягнення 364000,00 грн. витрат вимушено понесених для відновлення свого порушеного права у вигляді оплати юридичних послуг ПП "Бона Файд консалтинг" за договором №4 від 10.07.2014р. на комплексне правове обслуговування.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2015р. у справі №904/4565/15 (головуючий суддя Кеся Н.Б., судді: Петренко Н.Е., Соловйова А.Є.) в позові відмовлено.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд виходив з того, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками в розумінні ст.22 Цивільного кодексу України та ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Не погодившись із означеним рішенням господарського суду, позивач (ТОВ "Еліона") звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт вважає, що в даному рішенні має місце невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування і порушення норм матеріального права, а саме ст. 20 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України. Скаржник вважає хибною позицію суду, за якою реальні витрати на юридичну допомогу (вже понесені витрати) не є збитками, а є застосуванням певних ресурсів для їх запобігання та недопущення їх нарощування. На думку апелянта, неправомірною є також позиція суду з приводу того, що понесені витрати не повязані з протиправною поведінкою відповідача. Позивач звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 1166 ЦК України доведення відсутності вини покладається на особу, яка завдала шкоду, натомість суд трактував цю вимогу навпаки та не прийняв в якості доказів договір, акти приймання-передачі виконаних (прийнятих) робіт, де вказано їх перелік та квитанцію на перерахування коштів.

Відповідач (ТОВ "Трейдмаркет 2004") у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення місцевого господарського суду законним і обґрунтованим, прийнятим без порушень норм матеріального і процесуального права та просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так відповідач вважає, що судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що понесені позивачем витрати у звязку з отриманням та оплатою юридичних послуг в процесі відстоювання своїх прав та інтересів у спорі із відповідачем, носять опосередкований характер, тобто безпосередньо з протиправною поведінкою відповідача не повязані. Окремо відповідач звертає увагу на те, що позивачем не надано жодного доказу про доцільність та необхідність сплати за надані послуги грошових коштів саме в такому розмірі, а також того, що не здійснення таких витрат залишило б його право порушеним.

В судовому засіданні 25.11.2015р. представник позивача підтримав доводи своєї апеляційної скарги, а представник відповідача заперечував на їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Судом оголошувалась перерва в судовому засіданні з 25.11.2015р. по 07.12.2015р. о 12:45 год. Розгляд апеляційної скарги був завершений в судовому засіданні 07.12.2015р. із оголошенням Дніпропетровським апеляційним господарським судом вступної та резолютивної частин постанови у даній справі.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліона" (надалі позивач) є власником знаку для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ", що підтверджено свідоцтвом №188481, яке зареєстроване в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.07.2014р. (а.с. 11-15) та власником знаку для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ РЫНОК", що підтверджено свідоцтвом №190936, яке зареєстроване в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.09.2014р. (а.с. 16-20).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдмаркет 2004" (надалі відповідач) з липня 2014 по квітень 2015 року всупереч вимогам Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" використовувало з комерційною метою знаки для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ" і "НАГОРНЫЙ РЫНОК", без дозволу власника зазначених торгівельних марок, чим порушувало права та охоронювані Законом інтереси ТОВ "Еліона". Зазначене підтверджується прийнятими на користь позивача судовими рішеннями у справі №904/8367/14 (рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2014р., постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.01.2015р. і постанова Вищого господарського суду України від 28.04.2015р.) за позовом ТОВ "Еліона" до ТОВ "Трейдмаркет 2004" про припинення дій, що порушують право інтелектуальної власності та за зустрічним позовом ТОВ "Трейдмаркет 2004" до ТОВ "Еліона" про визнання права попереднього користувача на торговельну марку (а.с. 35-48, 116-129). Ці судові рішення набрали законної сили.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вказує позивач у своєму позові у даній справі, тривале порушення відповідачем права інтелектуальної власності позивача на знаки для товарів і послуг змусило останнього здійснити відповідні дії і заходи спрямовані на відновлення свого порушеного права, у звязку з чим були понесені певні витрати.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач (Замовник) уклав з Приватним підприємством "Бона Файд консалтинг" (Виконавцем) договір №4 від 10.07.2014р. на комплексне правове обслуговування (а.с. 21-24).

За умовами п.1.1. вказаного вище договору (із змінами внесеними додатковою угодою №1 від 10.09.2014р.) Виконавець зобовязався надавати замовнику юридичні послуги та виконувати комплексні роботи з будь-яких питань, пов'язаних з захистом та відновленням Замовником свого права власності на знак для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ" (свідоцтво України на знак для товарів і послуг №188481, видане Державною службою інтелектуальної власності України та зареєстроване у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10 липня 2014р.) та знак для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ РЫНОК" (свідоцтво України на знак для товарів і послуг №190936, видане Державною службою інтелектуальної власності України та зареєстроване у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10 вересня 2014р.), а Замовник зобов'язався їх прийняти та сплатити на умовах даного договору.

Виконавець відповідно до п.2.1.3. договору (із змінами внесеними додатковою угодою №1 від 10.09.2014р.) за рахунок абонентської плати, вказаної у підпункті 4.1.1. пункту 4.1. статті 4 даного договору зобов'язався здійснювати: усне консультування Замовника по будь-яким правовим питанням, що повязані з предметом договору, за місцем знаходження Виконавця або по телефону; складання будь-яких письмових довідок та роз'яснення з питань, що викладені в наданих письмових запитах Замовника, або документах, направлених на адресу останнього; складання проектів будь-яких вихідних документів Замовника правового характеру, пов'язаних з предметом договору; юридичний аналіз та оцінка документації Замовника повязаної з предметом договору; організація, участь в перемовах та досудовому врегулюванні суперечливих питань, що повязані з захистом та відновленням Замовником свого права власності на знаки для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ" та "НАГОРНЫЙ РЫНОК"; представництво інтересів Замовника у судах будь-якого рівня та юрисдикції, правоохоронних органах, органах державної влади та управління, перед будь-якими юридичними чи фізичними особами, з правом ведення переговорів, підпису будь-яких документів тощо, повязаних з захистом та відновленням Замовником свого права власності на знаки для товарів і послуг "НАГОРНЫЙ" та "НАГОРНЫЙ РЫНОК".

Згідно п. 4.1.1. договору (із змінами внесеними додатковою угодою №1 від 10.09.2014р.) вартість послуг Виконавця складається з абонентської щомісячної плати в розмірі 28000,00 грн. з ПДВ. Додатковою угодою №1 від 10.09.2014р. цей розмір буз змінений на 44000,00 грн. з ПДВ (а.с. 25).

На підтвердження виконання юридичних послуг за вищенаведеним договором позивач надав підписані без зауважень сторонами акти-приймання-передачі виконаних (наданих) юридичних послуг (робіт): №7/14 від 04.08.2014р., №8/14 від 04.09.2014р., №9/14 від 06.10.2014р., №10/14 від 05.11.2014р., №11/14 від 05.12.2014р., №12/14 від 06.01.2015р, №01/15 від 03.02.2015р., №02/15 від 04.03.2015р. та №03/15 від 03.04.2015р. Загальна сума послуг за актами склала 364000,00 грн. (а.с. 26-34).

Платіжним дорученням №256 від 09.04.2015р. позивач сплатив ПП "Бона Файд консалтинг" вартість юридичних послуг за договором №4 від 10.07.2014р. на комплексне правове обслуговування в сумі 364000,00 грн. (а.с. 49).

Сплачену суму позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача на підставі ст.ст. 16, 22, 431, 432, 1166 Цивільного кодексу України та ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, як реальні збитки у вигляді вимушених витрат, які позивач поніс для відновлення свого порушеного права.

Відтак причиною спору є питання наявності підстав для цивільної та господарської відповідальності відповідача за порушення прав позивача на обєкти інтелектуальної власності у вигляді відшкодування позивачеві збитків, понесених ним у звязку із необхідністю відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 431 Цивільного кодексу України порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу (ч. 1 ст. 432 Цивільного кодексу України).

Так статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 ст. 20 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України.

У абзаці 1 частини 2 ст. 20 вказаного вище Закону встановлено, що на вимогу власника свідоцтва таке порушення повинно бути припинено, а порушник зобов'язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки.

Частина 1 ст. 22 Цивільного кодексу України надає право особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування.

Зокрема, такими збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України).

Стаття 1166 Цивільного кодексу України містить загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди, у відповідності до яких майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Положеннями ст. 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Зі змісту ст.ст. 614, 623 Цивільного кодексу України та ст. 226 Господарського кодексу України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таким чином, на позивача у даній справі покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вирішуючи цей спір, місцевий господарський суд виходив із того, що понесені позивачем витрати внаслідок оплати юридичних послуг іншого підприємства не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України та не входять до складу збитків, які в силу ст. 225 Господарського кодексу України, підлягають відшкодуванню.

Колегія суддів погоджується із наведеним вище висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

В частині 1 ст. 59 Конституції України та ст. 10 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено право кожного на правову допомогу.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Так, згідно ч.2 ст. 10 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Порядок та умови надання правової допомоги визначаються законом.

Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура (ч.3 ст. 10 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника; представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

В рішенні Конституційного Суду України від 16.11.2000р. №13-рп/2000 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України, статті 44 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 268, 271 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про право вільного вибору захисника) звернуто увагу на те, що захисником прав особи, повинен бути фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

За приписами ч. 4 ст. 10 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", витрати на правову допомогу учасників судового процесу відшкодовуються в порядку та розмірі, визначених законом.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні у справі за конституційним зверненням Приватного малого підприємства - фірми "Максима" щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 Конституції України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013) визначив, що в аспекті конституційного звернення щодо можливості віднесення до судових витрат сум, сплачених юридичною особою за послуги, надані їй в господарському судочинстві іншим, ніж адвокат, фахівцем у галузі права, положення частини першої статті 44 Кодексу, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі в господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Як зазначено у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 Господарського процесуального кодексу України відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Виходячи із встановлених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що матеріалами даної справи підтверджено факт понесення позивачем реальних витрат в сумі 364000,00 грн. на юридичну допомогу для захисту своїх прав, порушення яких відбулось у звязку з протиправною поведінкою відповідача. Водночас, заявлена позивачем до стягнення сума витрат на оплату юридичної допомоги не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку зі спірними правовідносинами сторін.

Цей висновок судової колегії узгоджується з правовою позицією, яку висловлено в постанові Верховного Суду України від 04.03.2002р. у справі №2/217, якою було скасовано постанову Вищого арбітражного суду України від 31.07.2000 року №04-1/11-16/148, постанову від 23.06.2000 року і рішення від 17.04.2000 року Арбітражного суду міста Києва, та відповідає подальшій сталій судовій практиці, про яку повідомлено господарські суди у Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 №01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)". Застосування подібної правової позиції підтверджується, зокрема, й постановами Вищого господарського суду України від 20.07.2015 року у справі №904/10185/14 та від 28.010.2015р. у справі №910/25480/14.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи позивача не спростовують вірних висновків суду першої інстанції в оскарженому рішенні, що понесені позивачем витрати не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України, що й було основною підставою для відмови в позові.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржуване рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені у звязку з апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліона" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2015р. у справі №904/4565/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 10.12.2015р.

Головуючий суддя І. М. Подобєд

Суддя Н. Л. Величко

Суддя О. Г. Іванов