РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/26415/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЛЬМІРА-КАПІТАЛ"

до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК" про визнання недійсним договору

Суддя Усатенко І.В.

Представники:

від позивача: Іваненко В.Л. (за дов.)

від відповідача: Шабліовська В.В. (за дов.)

На підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 02.12.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пальміра-Капітал» (надалі ТОВ «Пальміра-Капітал», позивач) звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р..

Оспорюваний договір, разом з додатками та додатковими договорами до нього, за твердженням позивача підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; кредитний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування підстав заявленого позову позивачем стверджується наступне:

- в порушення ряду норм законодавства банком була нав'язана позичальнику надумана оплатна послуга з відкриття позичкових рахунків та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника як умова отримання кредиту в користування;

- встановлення в кредитному договорі комісії за відкриття позичкових рахунків та перерахування грошових коштів (кредиту) на поточний рахунок позичальника суперечить законодавству, інтересам суспільства та його моральним засадам;

- ТОВ «Пальміра-Капітал» було введено в оману щодо дійсних (реальних) послуг банку та по суті було примушене до сплати платежів на незаконних підставах;

- встановлення у договорі про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р. пені в розмірі, що перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, суперечить актам законодавства, а сам кредитний договір є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р. не містить положень про відповідальність банку за невиконання чи неналежне виконання (порушення) умов кредитного договору;

- кредитний договір не містить підтвердження, що інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» було надана ТОВ «Пальміра-Капітал» перед укладенням договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р..

Ухвалою Господарського суду від 09.10.2015 порушено провадження у справі № 910/26415/15, розгляд справи призначено на 09.11.2015.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 04.11.2015 позивач подав заяву, в якій зазначив про неможливість подання оригіналів установчих документів, в зв'язку з вилученням їх при обшуку; заяву про долучення копій документів, витребовуваних ухвалою суду про порушення провадження у справі.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 06.11.2015 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні 09.11.2015 суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтував тим, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору при його підписанні. Підстави, передбачені ст. 203, 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні і позивачем не доведені.

Судом оголошено перерву в судовому засіданні до 23.11.2015, в зв'язку з необхідністю витребування у відповідача доказів надання кредитних коштів за договором № 757 від 29.10.2013 про відкриття траншевої кредитної лінії

В судове засідання 23.11.2015 сторони з'явились в судове засідання.

В зв'язку з необхідністю витребування у сторін копій рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/22733/15, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 02.12.2015.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 25.11.2015 позивач надав копію рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/22733/15.

Позивач в судовому засіданні 02.12.2015 підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем позову не визнано.

Розглянувши подані документи, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пальміра-Капітал» укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 757, який за твердженням позивача, суперечить вимогам законодавства, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв'язку з чим має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

За умовами пункту 1.1. договору банк зобов'язався відкрити Позичальнику траншеву відкличну лінію в межах суми 60000000,00 грн. терміном до 27.10.2014 року, на поповнення обігових коштів (купівля цінних паперів). Згідно із п.п.1.2. зобов'язання Банку щодо надання кредитів, сум кредитів в межах загальної суми та зобов'язання позичальника щодо повернення кредитів та сплати процентів виникають з дати укладання Сторонами додаткових догорів про надання кредитів.

Забезпеченням є договори поруки та застави, що оформлюються згідно кожного виданого траншу третьої особи, та майно і кошти позичальника (п.п.2.1., 2.2. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачений обов'язок банку відкривати позичкові рахунки в національній валюті для кожного кредиту в межах кредитної лінії.

Обов'язок позичальника повернути одержані кредитні ресурси в строк, визначений в додаткових угодах та сплачувати проценти передбачений п.4.1 договору.

Умовами кредитного договору також передбачений обов'язок позичальника сплачувати:

комісію - 200 грн. в разі укладання додаткових угод за ініціативою позичальника - п. 4.2. договору; комісію за відкриття позичкового рахунку 99 грн. (п.3. додаткових договорів), комісію за надання кредиту - 1000 грн. (п.4. додаткових договорів).

До договору сторонами укладені додаткові договори від 29.10.2013р. та від 25.12.2013р., якими врегульовано відносини щодо надання позичальнику кредиту в сумах:

- 25 000 000 грн. зі сплатою 16% річних на перерахування коштів для оплати договору № Д83-3-10 купівлі-продажу цінних паперів від 07.10.2010р., договору № ДД77-2-12 купівлі-продажу цінних паперів від 25.06.2012р., договору № ДД150-4-12 купівлі-продажу цінних паперів від 12.12.2012 року, укладених з ТОВ «Компанія Праймінвест» (додатковий договір від 29.10.2013р.);

- 35 000 000 грн. зі сплатою 18% річних на перерахування коштів для оплати договору № 6-2-13 ДД;ДД108-1-13 купівлі-продажу цінних паперів від 08.11.2013р., що укладений з ПАТ «ФК «Авангард», договору № ДД103-3/13; ДД121-3-13 купівлі-продажу цінних паперів від 25.12.2013р., що укладений з ТОВ «Актив-Гарант» (додатковий договір від 25.12.2013р.).

Додатковим договором від 27.10.2014р. про внесення змін до договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р. сторонами змінено термін дії кредитної лінії погоджений при укладенні договору, а саме до 26 жовтня 2015р., викладено п. 2.1 договору в іншій редакції, зокрема, встановлено забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком заставою цінних паперів за договором застави № 757-3 від 25.12.2013р..

Умови додаткових договорів від 29.10.2013р. та від 25.12.2013р. змінені додатковими договорами про внесення змін від 27.10.2014р., якими останні викладені у редакції із встановленням терміну надання кредитних коштів до 26.10.2015р.

Згідно ст. 202, ст. 203, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підставою недійсності договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) істотних умов встановлених законом. Істотними вважаються насамперед ті умови, що визнані такими за законом та потрібні для договору відповідного виду, а отже коло таких умов можна визначити проаналізувавши норми діючих на момент укладення договору, чи вчинення іншого правочину, нормативних актів, у зв'язку з чим при вирішенні спору підлягають застосуванню норми ЦК України та ГК України, які набрали чинності з 01.01.2004р..

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оспорюваний договір за своєю природою є кредитним договором та містить погодження з усіх істотних умов характерних даному виду договорів.

Висновки позивача про встановлення окремо плати за надання кредиту (перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника з попереднім відкриттям позичкових рахунків) та окремо плати за користування кредитом у вигляді процентів річних, не є підставою вважати наявною суперечність вимогам закону України «Про банки і банківську діяльність» укладеного договору, оскільки умови договору щодо сплати комісії за надання кредитів є предметом домовленості сторін кредитного договору, що не є вимогою банку про придбання інших його послуг, як обов'язкової умови надання банківських послуг в розумінні положень ч. 3 ст. 55 закону.

В свою чергу, частиною 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» прямо передбачено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а відносини банку з клієнтом, в силу положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Отримання кредитних коштів на умовах укладеного договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 згідно додаткових договорів від 29.10.2013р. та від 25.12.2013р. позивачем не заперечується, відповідно визначена ч. 5 ст. 203 ЦК України ознака (відсутність правових наслідків угоди), при наявності якої правочин може бути визнаний недійсним, в даному випадку відсутня.

Угода на виконання умов якої були створені юридичні наслідки та за якою сторони вчинили відповідні дії не може бути визнана такою, що не спрямована на реальне настання правових наслідків, а відтак посилання позивача на недотримання при укладенні договору вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України є безпідставними.

П.8.1. договору за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом Позичальник на вимогу Банку сплачує пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за процентами.

Доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору через наявну суперечність вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» суд визнає необгрунтованими та безпідставними, оскільки положення вказаного закону не містять заборони щодо неможливості погодження в договорі умов відповідальності в іншому розмірі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За таких обставин, враховуючи передбачений умовами договору розмір штрафних санкцій, який перевищує розмір встановлений законом, стягненню в примусовому порядку підлягає сума обмежена законодавством, в свою чергу умови договору зокрема в частині сплати штрафних санкцій у більшому розмірі є обов'язковими для сторін та можуть бути виконані в добровільному порядку.

Вказана позиція викладена також в Інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» у п. 49 якого зазначено, що положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Зазначене підтверджується також рішенням господарського суду міста Києва по справі №910/22733/15 від 02.11.2015 року, яким задоволено позов ПАТ «Український професійний банк» до ТОВ «Пальміра-Капітал» про стягнення заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №757 від 29.10.2013 р. Рішенням суду стягнуто пеню з ТОВ «Пальміра-Капітал» частково, в сумі 77066,61 грн., саме з тих підстав, що стягненню підлягає саме розмір пені, обчисленої на підставі подвійної облікової ставки НБУ.

Положення п. 8.1 договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757, яким сторони погодили відповідальність за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом шляхом сплати пені у розмірі 0, 2% від суми простроченої заборгованості за процентами повністю відповідає вимогам ст. 551 ЦК України. Зазначена стаття надає визначення предмету неустойки та передбачає, що розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частина 2 статті).

Питання відповідальності сторін при укладенні договору погоджувались, зокрема у розділі 8 «Санкції за невиконання зобов'язань» (тобто в цьому питанні сторонами досягнуто згоди на їх врегулювання шляхом викладення в договорі саме таких положень, а при виконанні договору сторони керуються нормами закону).

Ще однією з підстав недійсності положень спірного договору (п. 5.2) та укладених до нього додаткових договорів, позивач наводить встановлені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ч. 2, 3 ст. 6, заборону в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом; заборону вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу.

Зазначені підстави позивача вважаються судом необґрунтованими, оскільки пункти 5.1, 5.2 договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р. не містять положень щодо одностороннього порядку банком збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, а згідно з п. 10.6 договору, зміни до тексту договору оформлюються додатковими договорами сторін, які є невід'ємними частинами цього договору. Таким чином сторонами договору визначено умови збільшення розміру процентної ставки виключно за погодженням сторін.

Твердження позивача про відсутність підтвердження, що інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» була надана ТОВ «Пальміра-Капітал» перед укладанням договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р. не свідчать про недійсність оспорюваного правочину, оскільки чинне законодавство не зобов'язує сторін кредитного договору надавати у відповідній формі такі підтвердження.

Звертаючись до суду, у позовній заяві позивачем викладені також норми ст. 230 ЦК України, однак існування в законі зазначених положень не може бути підставою для винесення судового рішення про визнання недійсним оспорюваного договору через наступне.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правові підстави для застосування до спірних відносин наведених положень закону відсутні, жодних доказів наявності умислу з боку відповідача порушити якимось чином права позивача шляхом укладення спірного договору з позивачем, суду не представлено.

Таким чином обставини які наводяться позивачем у позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки при укладенні договору сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах, врегулювання яких шляхом внесення змін до договору не заборонено законом, а питання які виникли при виконанні умов договору сторонами не свідчать про недійсність договору, не є предметом оцінки при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач у своїй позовній заяві не вказує та не конкретизує у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов'язане із непогодженням станом на час розгляду справи з умовами договору по яким досягнуто згоди при його укладенні тощо.

В даному випадку метою звернення позивача з позовом до суду є не захист порушених прав, а необхідність вирішення певних питань (в тому числі і можливість уникнення виконання договору, затягування вирішення питання про виконання договірних зобов'язань тощо) шляхом створення судового процесу, що не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, оскільки, відсутні визначені законом підстави для визнання його недійсним з тих підстав про які зазначає позивач.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 03.12.2015

Суддя І.В. Усатенко