ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Справа № 924/474/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В. (доповідач),
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.09.15
у справі№924/474/15 Господарського суду Хмельницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 11 3400,00 грн

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Мар'янчук В.Г. - ліквідатор;

від відповідача: ОСОБА_6 - за дов. від 15.04.15.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Дефіс" у березні 2015 року заявлений позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 113 400, 00 грн, отриманих підприємцем від позивача за надані послуги. В обґрунтування позовних вимог Товариство посилалось на неналежне виконання відповідачем домовленостей про надання позивачеві юридичних послуг з правового аналізу документів, підготовки правової позиції та представлення прав і законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс" у судових інстанціях. При цьому позивач керувався приписами статті 526 Цивільного кодексу України,

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 28.05.15, ухваленим суддею Яроцьким А.М., у позові відмовлено. Суд першої інстанції визнав, що позивачем недоведено наявність між сторонами договірних відносин, а відтак і обов'язку відповідача повернути кошти за неналежне надання послуг. Суд першої інстанції керувався приписами статей 11, 202-205, 509, 526, 530, 612, 901, 902 Цивільного кодексу України, статей 174, 193 Господарського кодексу України, статей 33, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України .

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Коломис В.В., Демидюк О.О., постановою від 08.09.15, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дефіс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові акти у справі скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на те, що суди неналежно установили всі обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема існування договору від 30.07.13 №019-13 та обсяг фактично наданих відповідачем послуг, що є порушенням приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові акти - без змін.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.11.15 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс" та призначено розгляд касаційної скарги в режимі відеоконференції, проте у зв'язку з явкою сторін у приміщення Вищого господарського суду України судове засідання відбулось у загальному порядку.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., та пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає таке.

Судами обох інстанцій при розгляді справи установлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Дефіс" заявлений позов про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 основного боргу у сумі 113 400,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог Товариство посилалося на неналежне виконання відповідачем домовленостей, у силу яких останній мав надати позивачу юридичні послуги з правового аналізу документів, підготовки правової позиції та представлення прав і законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс" у судових інстанціях. Установлено судами і те, що позивачем надіслано відповідачу повідомлення від 23.12.14 про прийняття рішення загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс" про припинення діяльності останнього шляхом ліквідації юридичної особи. Вважаючи, що підприємцем не виконанні усні домовленості про надання юридичних послуг позивачу, останній звернувся з позовом до суду про стягнення з підприємця ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс" 113 400,00 грн. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Приписами статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України унормовано, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтями 203-205 Цивільного кодексу України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Як установлено судами обох інстанцій з поданої до суду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс", убачається, що між останнім та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було досягнуто усних домовленостей, відповідно до яких відповідач мав надати позивачу певні юридичні послуги. Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення Глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Визначальною ознакою послуг за загальним правилом є те, що вони споживаються замовником у процесі надання, тобто на момент завершення виконання відсутній результат як певний відокремлений матеріалізований результат. За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до приписів статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник зазначив, що при прийнятті оскаржуваних судових актів суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі оцінили докази подані сторонами, не витребували нові докази у справі від сторін, не в достатній мірі дослідили обставини, на які посилаються сторони, не дали можливості сторонам надати додаткові докази, щоб підтверджували обставини, на які посилається останні. Крім того, в обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що при поданні позовної заяви в останнього не було в наявності оригіналу договору від 30.06.13 №019-13, а тому при подачі позовної заяви до суду першої інстанції, позивач послався на усні домовленості між ним та відповідачем, які у свою чергу не підтвердженні документально. Наведені доводи спростовані тим, що під час розгляду справи Рівненський апеляційний господарський суд Ухвалою від 27.07.15 витребував у сторін у справі оригінал договору від 30.06.13 №019-13 для огляду у судовому засіданні та належним чином завірену копію зазначеного договору для долучення до матеріалів справи, проте ані позивачем, ані відповідачем на вимогу суду не надано зазначений договір. Наявна в матеріалах справи копія відповідного договору, на яку посилається скаржник, не завірена належним чином, а тому не може братись судом до уваги як належний доказ у справі. Не може розглядатись як доказ і сканкопія договору, підписана представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс". Відсутність письмового договору із погодженими умовами щодо обсягу і виду надання юридичних послуг унеможливлює встановлення у даному спорі обсягу їх надання. Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово. Згідно зі статтею 33 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами статті 34 цього ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними визнаються докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду. Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку у сукупності, суди правомірно визнали, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 113 400,00 грн задоволенню не підлягають, оскільки із поданих позивачем доказів не убачається обов'язку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 сплатити грошові кошти Товариству з обмеженою відповідальністю "Дефіс", а також не можливо установити обсяг виконаної роботи відповідачем, відповідно до домовленостей між сторонами, тобто співвідношення між замовленою та фактично виконаною роботою. Отже не можуть бути підставою для скасування постанови у справі посилання скаржника на порушення судами приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України, оскільки такі твердження ґрунтуються на незадоволені оцінкою зібраних у справі доказів, між тим виходячи з приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переоцінка доказів знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Інших доводів касаційна скарга не містить. Відповідно до приписів частини 1 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. З огляду на те, що судом касаційної інстанції не виявлено порушень судом апеляційної інстанції норм чинного законодавства, підстав для скасування постанови у справі та задоволення касаційної скарги не убачається. Витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.09.15 у справі №924/474/15 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дефіс" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець