РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015Справа №910/26438/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "СІЛЬПО РІТЕЙЛ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАМАС ІНВЕСТ"
про визнання недійсним договору про заснування

Суддя Грєхова О. А.

Представники сторін:

від позивача: Тронь І.В. - представник за довіреністю;

від відповідачів: не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

Приватним акціонерним товариством "СІЛЬПО РІТЕЙЛ" заявлено позов про визнання недійсним укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДАМАС ІНВЕСТ" Договору про заснування Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс" від 15.01.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 порушено провадження у справі №910/26438/15, розгляд справи призначено на 09.11.2015.

09.11.2015 представником позивача через відділ діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено до 30.11.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 30.11.2015 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в засідання господарського суду не з'явився повторно, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.11.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.01.2015 між Приватним акціонерним товариством "СІЛЬПО РІТЕЙЛ" (засновник-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДАМАС ІНВЕСТ" (засновник-2) укладено Договір про заснування Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс".

Цей договір не є установчим документом товариства (пункт 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору цим договором визначається порядок здійснення засновниками спільної діяльності щодо створення товариства та виконання інвестиційних зобов'язань засновниками.

Пунктом 1.7. договору засновники дійшли згоди, що справжність підписів їх повноважних представників на Статуті Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс" обов'язково засвідчується нотаріально.

Згідно з п. 2.1. договору засновники приймають на себе зобов'язання об'єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення загальної мети - створення Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс".

Для досягнення мети засновники зобов'язуються: обмінюватися наявною в їх розпорядженні інформацією з питань, що складають взаємний інтерес засновників; проводити спільні консультації з узгодженої тематики для обговорення питань спільної діяльності; нести необхідні витрати, пов'язані зі спільною діяльністю щодо створення товариства; у строк до 15.03.2015 року подати державному реєстратору документи, які відповідно до законодавства України необхідні для державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс" (п. 3.1. договору).

За умовами 5.1. договору цей договір припиняється за погодженням засновників або в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Позивач, звертаючись з позовом до суду наполягає на тому, що спірний правочин є недійсним, оскільки всупереч ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України у договорі не встановлено строк його дії. Крім того, Приватне акціонерне товариство "СІЛЬПО РІТЕЙЛ" вважає, що оскільки в п. 1.7. договору сторони погодили, що справжність підписів повноважних представників засновників на Статуті ТОВ "Прованс Альянс" обов'язково засвідчується нотаріально, то і Договір про заснування ТОВ "Прованс Альянс" (як попередній договір) також повинен був нотаріально посвідчуватись.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як роз'яснено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно з ч. ч. 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 вказаного Кодексу передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода, але при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч. 8 ст. 181 ГК України).

Відповідно до статті 142 Цивільного кодексу України якщо товариство з обмеженою відповідальністю засновується кількома особами, ці особи у разі необхідності визначити взаємовідносини між собою щодо створення товариства укладають договір у письмовій формі, який встановлює порядок заснування товариства, умови здійснення спільної діяльності щодо створення товариства, розмір статутного капіталу, частку у статутному капіталі кожного з учасників, строки та порядок внесення вкладів та інші умови.

Договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю не є установчим документом. Подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

З набранням чинності Цивільного кодексу України (статті 142, 153) договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети - створення та державної реєстрації товариства. Зазначені договори мають відповідати загальним вимогам, що пред'являються до правочинів, і при розгляді спорів про визнання їх недійсними суди повинні керуватися відповідними нормами про недійсність правочинів (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008 №13).

При цьому, за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

За таких обставин, відсутність в оспорюваному правочині умови про строк його дії не є достатньою підставою для визнання його недійсним, враховуючи, що він припиняє свою дію після досягнення мети.

Щодо відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, як підстави для визнання його недійсним, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель", на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч. 4 ст. 639 ЦК України).

Отже, нотаріальне посвідчення правочинів (договорів) є обов'язковим лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору.

Зі змісту Договору про заснування Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс" від 15.01.2015 не вбачається визначення сторонами обов'язковості його нотаріального посвідчення.

Пунктом 1.7. договору ПрАТ "СІЛЬПО РІТЕЙЛ" та ТОВ "ДАМАС ІНВЕСТ" дійшли згоди, щодо обов'язкового нотаріального посвідчення справжності підписів їх повноважних представників на Статуті Товариства з обмеженою відповідальністю "Прованс Альянс", а не обов'язкового нотаріального посвідчення засновницького договору чи Статуту.

Не містить відповідного положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення статуту також і ч. 5 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», на яку посилається позивач.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

Обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 01.12.15

Суддя О.А. Грєхова