ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" грудня 2015 р.Справа № 916/3404/15

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Петренко Н.Д.

при секретарі Мурачашвілі Х.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу №916/3404/15

за позовом публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ "ПОРТО-ФРАНКО" ОСОБА_1

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест"

про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди та застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився.

від відповідача: ОСОБА_2 згідно довіреності від 16.12.2014р.

СУТЬ СПОРУ: позивачем у справі заявлені вимоги про визнання нікчемною Додаткову угоду № 2 до Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР, укладену 25 липня 2014р. між публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" та товариством з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест" недійсною; застосування наслідків недійсності нікчемності додаткової угоди № 2 до Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР.

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує з підстав, викладених у запереченнях на позов.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

24.07.2008р. акціонерним комерційним банком "ПОРТО-ФРАНКО" (перейменовано в публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО") (далі Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Калімера" (далі Позичальник) було укладено Кредитний договір (відзивна реверсивна кредитна лінія) № 1286/3-08 (далі Кредитний договір), згідно якого, Банк відкриває Позичальнику відзивну реверсивну кредитну лінію на поточні потреби у сумі 967 000 євро у межах наявних вільних кредитних ресурсів з 24.07.2008р. по 23.10.2008р. з виплатою 12% річних.

З метою забезпечення виконання умов Кредитного договору між публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" (Заставодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест" (Заставодавець) 30.04.2014р. укладено договір застави майнових прав № 1517/14-ЮР (далі - Договір застави), згідно якого, предметом договору застави є майнові права за Договором банківського вкладу (депозиту) № 27Д-2014 від 18.04.2014р., укладеним між Заставодержателем та Заставодавцем (Договір банківського вкладу, передані Заставодавцем в заставу Заставодержателю з метою забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором.

Відповідно до п. 1.3. Договору застави заставна вартість предмету застави визначається Сторонами у сумі 12 000 000 грн.

25.07.2014р. між Банком та ТОВ "Нотлексінвест" укладена Додаткова угода №2 до Договору застави майнових прав № 1517/14- ЮР від 30.04.2014р., за умовами якої, Договір застави майнових прав № 1517/14- ЮР від 30.04.2014р. розірвано.

Станом на час розірвання договору застави майнових прав заборгованість за Кредитним договором склала 1 549 531,58 євро.

Позивач вважає зазначену Додаткову угоду нікчемною і просить в судовому порядку визнати її недійсною та застосувати наслідки її недійсності.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі Постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 № 610 "Про віднесення публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 26.09.2014 № 103 про запровадження з 29.09.2014р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО".

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження: виконує повноваження органів управління банку; виконує повноваження, які визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноваженою особою ОСОБА_3 була проведена перевірка вищезазначеної Додаткової угоди № 2 від 25.07.2014р. до Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р. та виявлено, що вона є нікчемною за ознаками п. 1 ч. 3.ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вказаною нормою Закону встановлено, що правочини (у тому числі договори) є нікчемними зокрема у випадку коли банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Тобто, нікчемність спірної Додаткової угоди № 2 від 25.07.2014р., на думку позивача, полягає в тому, що між сторонами по справі протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було вчинено правочин, яким ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" відмовилось від власних майнових вимог, що були передбачені Договором застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р.

Заслухавши пояснення представників сторін, надані під час вирішення спору та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Як зазначалось вище, пунктом 1 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав того, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Відповідно до ст. 546 ЦК України застава є одним з видів забезпечення зобов`язання.

В силу застави, згідно ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Статтею 1 Закону України "Про заставу" встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ст.. 49 Закону України "Про заставу" заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Як зазначалось вище, предметом Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р були майнові права за Договором банківського вкладу (депозиту) № 27Д-2014 від 18.04.2014р., укладеного між позивачем та відповідачем по справі.

Вказаним Договором застави було забезпечено виконання зобов`язань ТОВ "Нотлексінвест" перед ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" за Кредитним договором (відзивна реверсивна кредитна лінія) № 1286/3-08 від 24.07.2008р.

Позивач стверджує, що спірною Додатковою угодою № 2 від 25.07.2014р., якою було розірвано Договір застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р., ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" відмовилось від власних майнових вимог по цьому договору, що свідчить про нікчемність такого правочину, з огляду на положення п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Суд не погоджується з такими висновками позивача, оскільки, як зазначалось вище, заставою є вид забезпечення зобов`язання і право на задоволення, забезпечених нею вимог у заставодержателя виникає у разі невиконання основного зобов`язання.

Тобто, станом на дату укладення між сторонами спірної Додаткової угоди № 2 від 25.07.2014р. - майнові вимоги до відповідача, в розумінні вищевказаних норм ЦК України та Закону "Про заставу" у позивача існували лише по основному договору (Кредитному договору (відзивна реверсивна кредитна лінія) № 1286/3-08 від 24.07.2008р.

При цьому, Додатковою угодою № 25 до вищевказаного Кредитного договору (відзивна реверсивна кредитна лінія), строк на який надавався кредит був встановлений по 12.09.2014р.

Статтею 23 Закону України "Про заставу" встановлено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Підпунктами 5.1.1.-5.1.5. пункту 5.1., укладеного між сторонами Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р., було встановлено перелік випадків, коли заставодержатель (позивач по справі) набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет застави, в тому числі в достроково. З матеріалів справи вбачається, що станом на 25.07.2014р. не настав жоден з таких випадків.

Тобто, станом на дату укладення спірної Додаткової угоди № 2 від 25.07.2014р. ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" не заявляло вимог до відповідача з приводу порушення останнім основного зобов`язання, не предявляло вимог до відповідача про дострокове погашення кредиту, не ставило питань щодо задоволення своїх майнових вимог по погашенню кредиту та процентів по ньому за шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права або вимог про переведення на нього в судовому порядку заставленого права тощо.

Таким чином, на вищезазначену дату у позивача не існувало майнових вимог до відповідача по Договору застави майнових прав від № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосування при вирішенні спору положень п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо нікчемності спірного правочину і визнання його з цих підстав недійсним, оскільки у ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" не існувало майнових вимог до відповідача, в разі відмови від яких правочин слід було б вважати нікчемним.

Тому, у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною нікчемної Додаткової угоди № 2 від 25.07.2014р до Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р., укладеної між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест" слід відмовити.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В силу приписів ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, наслідки недійсності (нікчемності) правочину можуть бути застосовані виключно у випадку підтвердження судом відповідного юридичного факту, в той час як його відсутність унеможливлює застосування відповідних наслідків. Докази недійсності Договору в матеріалах справи відсутні.

Вищевикладене свідчить про необґрунтованість позовних вимог ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" щодо застосування наслідків недійсності нікчемної Додаткової угоди № 2 від 25.07.2014р. до Договору застави майнових прав № 1517/14-ЮР від 30.04.2014р., що є підставою для відмови у задоволенні заявленого позову у повному обсязі.

У відповідності до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського суду.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ "ПОРТО-ФРАНКО" ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 07 грудня 2015 р.

Суддя Н.Д. Петренко