ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р.Справа № 916/3382/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.,

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

від відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»

на рішення господарського суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року

по справі №916/3382/15

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»

про стягнення 131 005,61 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

Представниками сторін в судовому засіданні не було заявлено клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, отже фіксація судового процесу не здійснювалась відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 01.12.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі позивач, Адміністрація) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі відповідач, Порт) про стягнення 126 694,87 грн. інфляційних, 4 310,74 грн. 3% річних та витрат по сплаті судового збору.

Позов мотивовано тим, що рішенням господарського суду Одеської області від 15.04.2015 у справі № 916/726/15-г, що набрало законної сили та залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 позов Адміністрації задоволений у повному обсязі та з Порту на користь позивача стягнуто: 347 333,71 грн. боргу, а також понесені останнім судові витрати по справі: 6 946,66 грн. - на сплату судового збору за подання позову. Оскільки, лише 02.07.2015 боржником була здійснена оплата вищезазначеного боргу в сумі 347 333,71 грн., то на підставі ст. 625 ЦК України, Адміністрація вважає, що боржник повинний сплатити позивачу 3% річних за період з 01.02.2015 по 01.07.2015 та інфляційні втрати за період з 01.02.2015 по 01.07.2015.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.10.2015 року у справі №916/3383/15 позов Адміністрації задоволено, стягнуто з Порту на користь позивача 126 694,87 грн. інфляційних нарахувань, 4 310,74 3 % річних, а також 2 320,12 грн. витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що наявні в справі матеріали, засвідчують обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись з вищевказаним рішення, Порт звернувся до Одеського апеляційного господарського суду, з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права. На думку скаржника, суд не врахував безпосередньої доказової та предметної повязаності справи №916/726/15-г та даної справи №916/3382/15, у звязку з чим помилково не застосовано процесуальних підстав для відмови у порушенні провадження по справі та припинення провадження у справі.

В судовому засіданні 01.12.2015 представник відповідача надав пояснення якими підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити останню.

Представник позивача в судовому засіданні 01.12.2015 заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив суд, залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції рішенням господарського суду Одеської області від 15.04.2015 у справі № 916/726/15-г, що набрало законної сили та залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 позов Адміністрації задоволений у повному обсязі та з Порту на користь позивача стягнуто: 347 333,71 грн. боргу, а також понесені останнім судові витрати по справі: 6 946,66 грн. - на сплату судового збору за подання позову.

Доказів того, що рішення господарського суду Одеської області від 15.04.2015 у справі № 916/726/15-г в установленому законом порядку скасоване в матеріалах справи не міститься.

Як встановлено названими судовими рішеннями, які відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 ГПК України, мають преюдиціальне значення, відповідач свої зобовязання за договором щодо повної та своєчасної оплати за сервітутом за період з січня по липень 2014 року у строк до 31.01.2015 не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг в сумі 347 333,71 грн.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами у справі відповідач вищезазначене судове рішення виконав не своєчасно, а саме: стягнуту суму боргу у розмірі 347 333,71 грн. сплатив позивачеві - 02.07.2015, що підтверджується банківською випискою ( а.с. 27-28).

Таким чином, рішенням господарського суду Одеської області від 15.04.2015 по справі № 916/726/15-г, що набрало законної сили, встановлено, що сума боргу відповідача перед позивачем на час вирішення спору складала 347 333,71 грн.

Доказів, що спростовують ствердження позивача про те, що до 02.07.2015 відповідачем не було сплачено позивачеві жодної копійки із стягнутого вищезазначеним судовим рішенням боргу в сумі 347 333,71 грн. останній, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, суду не надав та таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, приписи ст. 625 ЦК України не заперечують можливості звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищено в порядку індексації та процентів річних від простроченої суми в період виконання судового рішення, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановлянням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Таким чином, місцевий суд дійшов до правомірного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: 4 310,74 грн. 3% річних за період з 01.02.2015 по 01.07.2015 та 126 694,87 грн. інфляційних витрат за період з 01.02.2015 по 01.07.2015, виходячи з названої суми боргу у розмірі 347 333,71 грн., так як, так як відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом, внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийняті до уваги.

Здійсненні розрахунки 3% річних та інфляційних витрат перевірені як місцевим так і апеляційним судом та є правильними та вірними та не спростовані скаржником ані в цілому, ані за їх складовими.

Посилання скаржника на наявність підстав для припинення провадження у справі за позовом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з наявністю рішення господарського суду Одеської області від 15.04.2015. у справі № 916/726/15-г, є безпідставними та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Згідно п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 - під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, на відміну від позову, що був предметом розгляду у справі № 916/726/15-г, предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних витрат, тоді як у справі № 916/726/15- г предметом стягнення був борг, а тому колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного висновку про те, що спір між сторонами з вказаних підстав та предмету судами не розглядався, зокрема, й під час розгляду справи № 916/726/15-г, у зв'язку з чим місцевий суд дійшов до вірного висновку про те, що підстави для припинення провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України відсутні, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

Відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати по справі підставне покладені судом першої інстанції на відповідача у повному обсязі.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведені висновки суду першої інстанції, а тому оскаржене рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. 99, 101-105 ГПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 01.10.2015 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Головей В.М.

Судді Діброва Г.І.

ОСОБА_3