РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015Справа №910/25264/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрім»

про визнання недійсним договору

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача: Руденко В.В.- представник за довіреністю № 2306/15-1Д від 23.06.2015

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 25.11.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрім» про визнання недійсним договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрім» було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, на підставі якого продавець зобов'язався передати у власність, а покупець зобов'язався прийняти у власність нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: Київська обл., м. Переяслав-Хмельницький, вул. Об'їзна, 8 та сплатити обумовлену в договорі суму. На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв нежитлову будівлю, здійснив державну реєстрацію договору та оплатив визначену договором суму. За доводами позивача, зазначений договір був укладений з перевищенням повноважень особою - представником ПАТ «Київський річковий порт» та без згоди Наглядової ради щодо продажу активів, які відносяться до основного фонду позивача. Таким чином, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10.10.2013, що укладений сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1467.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.09.2015 порушено провадження у справі № 910/25264/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 21.10.2015.

У судовому засіданні 21.10.2015 у зв'язку з неявкою представника відповідача, неподанням витребуваних судом доказів, суд в порядку ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 04.11.2015.

У судове засідання, призначене на 04.11.2015, з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та надав додаткові усні пояснення по суті спору.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника повторно не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 04.11.2015 розгляд справи відкладався до 25.11.2015.

У судове засідання, призначене на 25.11.2015 з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання вкотре не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судових засідань був повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання 25.11.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

10 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Київський річковий порт» в особі тимчасово виконуючого обов'язки Голови правління Пушні Олексія Ігоровича, який діє на підставі Статуту, нова редакція якого зареєстрована Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією 29.06.2011 року та Протоколу засідання наглядової ради ПАТ «Київський річковий порт» (надалі - продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрім» (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (надалі - договір).

Відповідно до п. 1 договору продавець в особі представника зобов'язується передати у власність, а покупець в особі представника зобов'язується прийняти у власність, нежитлову будівлю, 1969 рік побудови, яка розташована за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вулиця Об'їзна, 8 надалі - нерухоме майно, та сплатити обумовлену в п. 5 цього договору суму.

Опис об'єкта:

загальна площа 69,10 кв.м.;

трансформаторна підстанція, 1-В, загальна площа 43,70 кв.м., процент зношеності 40;

убиральня, 2Б, загальна площа 25,40 кв.м., процент зношеності 45;

водонапірна вежа, 3 К, процент зношеності 40;

вантажні площадки і під'їзди (внутрішні), 4 І, процент зношеності 50;

площадки внутріпортові, 5 ІІ, процент зношеності 50;

підкранові колії, 6 ІІІ, процент зношеності 50;

господарські споруди, 7 1; 2; 3; 4.

Згідно з п. 2 договору нежитлова будівля розташована на земельній ділянці площею 2,8701 га.

У п. 5 договору зазначено, що продаж вищезазначеного нерухомого майна вчинено за 204 000,00 грн, в т.ч. ПДВ. Оплата вартості нерухомого майна здійснюється покупцем у безготівковій формі. Оплата здійснюється шляхом перерахування 100% ціни продажу на поточний рахунок продавця не пізніше 11 жовтня 2013 року. Приймання-передача нерухомого майна оформляється сторонами в простій письмовій формі, шляхом підписання акту приймання-передачі майна в 3-денний термін з моменту перерахування покупцем коштів на рахунок продавця.

Як вбачається із матеріалів справи даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1467.

За доводами позивача, зазначений договір був укладений з перевищенням повноважень особою - представником ПАТ «Київський річковий порт» та без згоди Наглядової ради щодо продажу активів, які відносяться до основного фонду позивача, а тому просить суд визнати недійсним вказаний договір.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання Сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 58 Закону України «Про господарські товариства», ст. 145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України "Про господарські товариства", ч.2 ст. 145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Зі ст. 7.1 статуту позивача вбачається, що органами управління товариством є Загальні збори акціонерів Вищий орган), наглядова рада, правління товариства та ревізійна комісія. Виконавчим органом товариства, що здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління (п. 12.1. статуту). Згідно з п. 12.7. статуту Голова правління без довіреності представляє інтереси товариства та діє від його імені, та, зокрема, укладає від імені товариства за умови отримання попередньої згоди наглядової ради товариства договорів відчуження нерухомості та основних засобів, якщо сума цих договорів перевищує 200 000,00 грн (якщо інше не буде передбачено рішенням наглядової ради).

Тобто, зі змісту статуту позивача вбачається, що Голова правління має необхідний обсяг повноважень для укладання від імені позивача правочинів, за умови отримання попередньої згоди наглядової ради.

Суд зазначає, що відповідно ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4 Постанови № 11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем та відповідачем вчинялись дії, що свідчать про виконання сторонами договору, зокрема відповідачем здійснено оплату за договором, що підтверджується платіжним дорученням № 33 від 11.10.2013 року на суму 204 000,00 грн, що також не заперечується позивачем. А також сторонами на виконання умов договору підписано акт приймання-передачі від 10.10.2013 р., за яким позивач передав, а відповідач прийняв нежитлову будівлю, визначеною умовами договору.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" припис абзацу першого частини третьої статі 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності позивачем у суді тієї обставини, що її контрагент (відповідач) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (який не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України обов'язок доказування того, що відповідач був обізнаний про неповноважність Голови правління на підписання спірного договору, покладено на позивача у справі, а не на відповідача.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач у порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, не надав доказів того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про те, що голова правління ПАТ «Київський річковий порт» мав обмеження на підписання кредитного договору.

Окрім іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що у п. 9 сторонами договору визначено, що усі органи управління продавця, згода яких відповідно до установчих документів необхідна для відчуження нерухомого майна, дали згоду на укладення цього договору. Представник продавця має всі належним чином оформлені повноваження на підписання цього договору, реалізація цих повноважень не потребує наступного схвалення їх дій іншими органами продавця.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1467.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вбачається із матеріалів справи, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. при посвідченні договору встановлено наявність правоздатності, дієздатності та повноважень представників Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрім» на підписання договору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.