ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.11.2015 Справа № 907/636/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит, м. Київ

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - дочірнє підприємство „Самшит ТОВ „Самшит, м. Ужгород

ДО міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород

ДО публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, м. Київ

ПРО усунення перешкод у користуванні майном, яке є предметом договору користування №19/04-10 від 19.04.2010р. та заборону вчиняти відповідні дії по розпорядженню даним майном

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Ремецькі О.Ф.

судді Журавчак Л.С.

судді - Івашкович І.В.

Представники сторін:

від позивача не зявився

від відповідача 1 не зявився

від відповідача 2 ОСОБА_1 представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Самшит, м. Київ звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород та до публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, м. Київ про усунення перешкод у користуванні майном, яке є предметом договору користування №19/04-10 від 19.04.2010р. та заборону вчиняти відповідні дії по розпорядженню даним майном.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.06.2015р. порушено провадження у справі №907/636/15, задоволено клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову частково та призначено справу до розгляду на 03.08.2015р.

Ухвалою суду від 03.08.2015р. розгляд справи було відкладено на 12.08.2015р. з мотивів, зазначених в ній.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 12.08.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 907/636/15 у складі трьох суддів.

Розпорядженням заступника керівника апарату господарського суду Закарпатської області від 12.08.2015 №02-02/155/15 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №907/636/15 для визначення складу колегії суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями господарського суду Закарпатської області від 12.08.2015 до складу колегії по розгляду справи № 907/636/15 (головуючий суддя Ремецькі О.Ф. визначено

автоматизованою системою документообігу суду) введено суддів Карпинець В.І. та Івашкович І.В..

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2015р. колегією суддів прийнято справу № 907/636/15 до свого провадження та призначено справу до розгляду на 15.09.2015р.

Ухвалою суду від 15.09.2015р. розгляд справи було відкладено на 30.09.2015р.

У звязку з відпусткою судді (члена колегії) Карпинець В.І. з 01.10.2015 року згідно наказу №02.6-09/66-к, та закінченням строку вирішення даного спору, встановленого ч.1 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, протоколом автоматичної зміни складу колегії введено суддю Журавчак Л.С. на заміну судді Карпинець В.І.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2015р. колегіяєюсуддів прийнято справу № 907/636/15 до свого провадження та призначено справу до розгляду на 19.10.2015р.

Ухвалою суду від 19.10.2015р. розгляд справи було відкладено на 04.11.2015р.

Ухвалою суду від 04.11.2015р.ю розгляд справи було відкладено на 24.11.2015р.

Позивач вимог ухвал суду не виконав, витребуваних судом документів, а саме, доказів про надіслання третій особі копії позовної заяви з додатками, не подав, свого повноважного представника в судове засідання не направив, хоча про дату судового засідання був повідомлений належним чином. Разом з тим, просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами. Зокрема, в обгрунтування своїх доводів вказує на те, що 21 травня 2014 року заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського МУЮ ОСОБА_2 був складений акт опису й арешту майна, згідно з яким було описано та накладено арешт на все майно, що належить ТОВ „Самшит на суму 2706325,76грн., що було проведено в межах виконавчого провадження №43398656. 22.12.2014р. заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського МУЮ ОСОБА_2 було винесено постанову про приєднання виконавчого провадження №43398656 до зведеного виконавчого провадження №46158479. В межах даного виконавчого провадження було здійснено експертну оцінку майна, на яке накладено арешт, яке згідно Висновку про вартість майна, складеного фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, складає суму 586000грн. В той же час згідно договору оренди №19/04-10 від 19.04.2010р. дане майно перебуває у користуванні (оренді) Закарпатської філії ТОВ „Самшит по даний час. Позивач вважає, що накладення арешту на таке майно та подальша передача даного майна на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів є незаконним, оскільки таке майно перебуває в оренді у позивача і його вилучення призведе до припинення функціонування готельно-ресторанного комплексу „Олімп, що повністю паралізує роботу ЗФ ТОВ „Самшит та завдасть йому суттєвих збитків і призведе до банкрутства відповідного субєкту господарювання.

Відповідач 1 свого повноважного представника в судове засідання не направив, разом з тим, заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданому суду письмовому поясненні. Зокрема, просить суд взяти до уваги те, що перебування спірного майна на праві тимчасового користування (за договором оренди) не унеможливлює здійснення відповідних виконавчих дій та накладення арешту на таке майно, оскільки воно належить боржнику на праві власності, а не іншій особі.

Представник відповідача 2 заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданому суду письмовому поясненні. Зокрема, в обгрунтування своєї позиції вказує на те, що відповідний арешт в межах виконавчого провадження було накладено саме на належне боржнику майно, а не іншій особі. В той же час, перебування такого майна у користуванні за договором оренди у іншої особи не унеможливлює вчинення відповідних виконавчих дій з продажу спірного майна. Також просить суд звернути увагу на те, що договір оренди між позивачем та третьою особою укладений на строк більше трьох років, а відтак, повинен бути нотаріально засвідчений. Відсутність його нотаріального посвідчення свідчить про нікчемність даної угоди.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях складені протоколи, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.11.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши повноважних представників відповідача 2, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.09.2013 року у справі №907/797/13 частково задоволено позов публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк, м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит, м. Київ та до дочірнього підприємства „Самшит товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит, м. Ужгород, стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит та дочірнього підприємства „Самшит товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит на користь публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк суму 2706325 грн. 76 коп., в тому числі 1900000 грн. заборгованості по кредиту, 652740 грн.12 коп. відсотків за користування кредитом, 125876 грн. 71 коп. пені за несвоєчасну сплату кредиту та 27708 грн. 93 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також 54126 грн. 52 коп. судового збору.

06.05.2014 року на примусове виконання зазначеного рішення, що набрало законної сили 01.04.2014 року відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 01.04.2014 року, видано наказ.

21.05.2014 року заступником начальника Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43398656 за вищевказаним наказом.

21 травня 2014 року заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського МУЮ ОСОБА_2 був складений акт опису й арешту майна, згідно з яким було описано та накладено арешт на все майно, що належить ТОВ „Самшит на суму 2706325,76грн., що було проведено в межах виконавчого провадження №43398656.

Окрім того, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.05.2014 року по справі № 907/208/14 присуджено до стягнення солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит та дочірнього підприємства „Самшит товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит на користь публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк суми 286 612,35 грн. та 5 732,25 грн. судового збору.

На виконання цього рішення господарським судом Закарпатської області видано наказ від 25.11.2014 року, який подано на примусове виконання до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції.

22.12.2014р. заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського МУЮ ОСОБА_2 було винесено постанову про приєднання виконавчого провадження №43398656 до зведеного виконавчого провадження №46158479.

В межах виконавчого провадження було здійснено експертну оцінку майна, на яке накладено арешт, яке згідно Висновку про вартість майна, складеного фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, складає суму 586000грн.

Позивач зазначає, що 19.04.2010р. між товариством з обмеженою відповідальністю „Самшит, м. Київ та дочірнім підприємством „Самшит товариства з обмеженою відповідальністю „Самшит, м. Ужгород було укладено договір оренди №19/04-10 від 19.04.2010р., за яким спірне майно передано у користування (оренду) Закарпатській філії ТОВ „Самшит, і накладення арешту на таке майно та подальша передача даного майна на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів є незаконним, оскільки таке майно перебуває в оренді у позивача і його вилучення призведе до припинення функціонування готельно-ресторанного комплексу „Олімп повністю паралізує роботу ЗФ ТОВ „Самшит та завдає йому суттєвих збитків і призведе до банкрутства відповідного субєкту господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для справи, що розглядається.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, предметом спору у даній справі є вимоги позивача до відділу Державної виконавчої служби України та до публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк, м. Київ про усунення перешкод у користуванні майном, яке є предметом договору користування №19/04-10 від 19.04.2010р. та заборону вчиняти відповідні дії по розпорядженню даним майном.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Частиною 1 ст. 6 вищевказаного Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, зокрема, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту ( ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону).

Зі змісту зазначеної норми Закону вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

Право власності є основним речовим правом. Власник майна на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. Право власності виникає на підставі юридичних фактів, визначених у законодавстві, що прийнято називати способами виникнення права власності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Частинами 3,5 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду .

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, право власності на спірне майно, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, належить саме позивачу у справі, як боржнику в межах виконавчого провадження. Відтак, між сторонами відсутній спір щодо права власності на майно, а тому, подання негаторного позову про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном не відповідає визначеному законом способу захисту порушеного права.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі, тощо. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказаною нормою передбачено, що однією з особливостей такого позову (негаторного позову) є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом, як-то: шляхом звільнення приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов'язані з позбавленням володіння майном.

В разі ж порушення прав власника щодо його правомочності з володіння належним йому майном цивільне законодавство передбачає інші способи його захисту шляхом вчинення віндикаційного позову.

Натомість, позивачем не доведено факту порушення його прав як власника спірного майна щодо його правомочності з володіння належним йому майном відповідачами у справі, оскільки накладення арешту на спірне майно та передача його на реалізацію відповідачами спрямовані на виконання судових рішень.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Окрім того, пунктом 9.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що у розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу Державної виконавчої служби, пов'язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження". Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил підвідомчості (стаття 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган Державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121.2 ГПК.

З огляду на вищенаведене, доводи позивача не можуть бути взяті судом до уваги.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 01.12.2015 р.

Головуючий суддя Ремецькі О.Ф.

Суддя Журавчак Л.С.

Суддя Івашкович І.В.