КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2015 р. Справа№ 910/18507/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Бондар Е.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.09.2015 (Суддя Мудрий С.М.)

за позовом Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ"

до Публічного акціонерного товариства „Укргазпромбанк"

про визнання договору банківського кредиту № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій зазначає, що рішення прийнято при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Шевченко Е.О. від 29.10.2015 у зв`язку з перебуванням судді Андрієнко В.В. у відпустці, для розгляду скарги визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.11.2015, в складі колегій суддів: Шапран В,В., Буравльов С.І., Чорногуз М.Г.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Шевченко Е.О. від 17.11.2015 у зв`язку з виходом з відпустки Андрієнко В.В., а також формування постійного складу судової колегії для розгляду скарги визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою суду від 17.11.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження в складі колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Через відділ документального забезпечення від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання 26.11.2015 з`явився представник відповідача та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення ухвали суду від 29.10.2015.

Враховуючи, те що представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час розгляду апеляційної скарги, ним не було подано суду доказів неможливості явки в призначене судове засідання іншого представника товариства, представник апелянта не був позбавлений можливості, у випадку неявки в судове засідання та при наявності необхідності, подати письмові додаткові пояснення по суті спору, те, що наявні матеріали справи достатні для прийняття повного, всебічного та обґрунтованого рішення, а неявка представника позивача не перешкоджає вирішенню справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

27.02.2006 року між позивачем та АБ "Укргазпромбанк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укргазпромбанк") був укладений договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06.

Публічне акціонерне товариство "Укргазпромбанк" є правонаступником всіх прав та зобов'язань відкритого акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазпромбанк".

Згідно умов п. 1.1. за цим договором банківського кредиту (договір) кредитодавець відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію (надалі кредит) на умовах (параметрах) визначених нижче, а позичальник зобов'язується повернути кредит вчасно та сплатити проценти за користування ним. В п. 1.1. договору в тому числі зазначено, що сума ліміту загальної заборгованості за кредитом 800000 євро; кінцевий термін погашення кредиту 26.02.2007 року.

Відповідно до п.п. "с" п. 1.1. договору валюта кредиту - євро та/або долари США.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, обґрунтував свої вимоги тим, що вказаний кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, бо надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, можливе з отриманням від Національного Банку України відповідної індивідуальної ліцензії.

Крім того, у зв'язку з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла однак ризики знецінення національної валюти покладені виключно на позичальника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, до основного кредитного договору були укладені додаткові угоди: № 1 від 26.05.2006; № 2 від 26.02.2007, якою змінено в тому числі кінцевий термін погашення кредиту до 25.02.2008; № 3 від 17.04.2007, якою в тому числі змінена сума ліміту загальної заборгованості за кредитом в євро 800000 євро та 700000 дол. США; № 4 від 26.02.2008, якою в тому числі змінена сума ліміту загальної заборгованості за кредитом в євро 800000 євро та 700000 дол. США та 2200000 грн. та кінцевий термін погашення - 26.02.201; № 5 від 10.10.2008, якою змінена в тому числі процентна ставка; № 6 від 14.07.2015, якою визначено ліміт загальної заборгованості; № 7 від 18.03.2010, якою, в тому числі, змінено ліміт заборгованості та кінцевий термін користування - 25.02.2011; № 8 від 29.12.2010; № 9 від 25.02.2011, якою змінено. в тому числі, термін користування -24.02.2012; № 10 від 126.08.2011; № 11 від 29.09.2011, № 12 від 24.02.2012, якою в тому числі змінено кінцевий термін користування - 22.0.22013; № 14 від 22.0.22013, якою, в тому числі. змінено кінцевий термін користування - 21.02.2014; № 15 від 24.12.2013, якою, в тому числі, змінено кінцевий термін користування - 20.02.2015; № 16 від 07.04.2014; № 17 від 05.06.2014; № 18 від 22.07.2014; № 19 від 08.08.2014; № 20 від 26.09.2014; № 21 від 01.11.2014; № 22 від 30.12.2014.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Згідно пп. d п. 1.1. договору процентна ставка -12 % річних при наданні кредиту в євро, 13 % при наданні кредиту в доларах. В подальшому розмір процентів врегульовувався додатковими угодами.

Згідно із ч. 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до абз. 3 п. 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Позивач, оскаржуючи постановлене судом першої інстанції рішення, в апеляційній скарзі зазначає проте, що у позивача, при укладанні договору банківського кредиту не було в наявності індивідуальної ліцензії НБУ на укладання такого виду договорів, де в позику надавалися кошти не в національній валюті.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким твердження апелянта та погоджується в цьому випадку з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

У відповідності до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Із матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірного договору банк діяв на підставі виданих йому 04.12.2001 Національним банком України банківської ліцензії № 24, згідно з якою Банку надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Крім того, у матеріалах справи наявний виданий Національним банком України дозвіл № 24-1 від 04.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" з додатком до нього на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Так, відповідно до додатку до цього дозволу Банк має право здійснювати, зокрема, інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З огляду на викладені положення вбачається, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, а банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Аналогічний висновок міститься в постановах Вищого господарського суду України від 05.11.2011 у справі №11/111 та від 31.01.2012 у справі №28/165пд.

Також, колегія суддів на спростування доводів, викладених позивачем у апеляційній скарзі зазначає таке.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Зі ст. 1 кредитного договору вбачається, що цільовим призначенням кредиту є поповнення обігових коштів, придбання обладнання для виготовлення пакувальних матеріалів, придбання нерухомості у м. Донецьк.

Тобто метою одержання такого кредиту у відповідача, зокрема зумовлено необхідністю здійснення господарської діяльності позивача.

Позивач не був позбавлений можливості, як суб`єкт, що вільно виражає своє волевиявлення при укладанні договорів банківського кредиту, при виникненні необхідності у отриманні кредитних коштів, самостійно, на власний розсуд обрати банк-кредитора, вивчити всі умови, що пропонуються банківськими установами та є істотними при вирішення питання отримання кредиту (валюта кредитування, строки надання/повернення кредиту, процента ставка по кредиту) при здійсненні кредитування та обрати для себе найвигідніші умови.

Відповідач по справі не є монополістом в даній сфері господарської діяльності.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

До того ж, при укладанні спірного договору, позивач також не був позбавлений можливості та це й не заборонено жодними нормами чинного законодавства України, у випадку отримання кредиту не у національній валюті України, перевірити наявність у банку ліцензії на вчинення такої господарської дії, на відсутність якої в даному випадку, по спливу майже 10 років позивач заявляє як на підставу для визнання кредитного договору недійсним.

Позивачем по справі не було надано ані суду першої ані суду апеляційної інстанції доказів того, що при укладанні спірного договору відповідач ухилявся від надання позичальнику всієї достовірної інформації щодо обсягу прав банку в сфері кредитування на валютних ринках України або, що банком була надана недостовірна інформація, чим позивача було введено в оману.

З огляду на викладене, укладаючи договір банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії, а посилання позивача на обов'язковість отримання ним індивідуальної ліцензії Національного банку України для здійснення платежів на погашення кредиту відповідно вимог підпункту "г" пункту 4 статті 5 Декрету є безпідставним.

Більш того, в силу положень пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 №49 операція по видачі кредиту та його поверненню не є операцією, що передбачає реалізацію функції грошових коштів як засобу платежу, а отже, ця операція не потребує наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд вірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах обґрунтовано було відмовлено.

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваної угоди судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, а отже Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ", а тому апеляційна скарга Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Інтергласт" фірми „Гласт ГМБХ" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 у справі № 910/18507/15- без змін.

Матеріали справи № 910/18507/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов