ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р.Справа № 922/5636/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Харківторгсервіс", м.Харків
до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Елітхіт", м.Дніпропетровськ , ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Шляхове
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, за довіреністю № 8 від 05.10.2015 року; ОСОБА_3, за довіреністю № 7 від 05.10.2015 року.

відповідача (ТОВ "Елітхіт") - не з`явився.

відповідача (ТОВ "Лан") - ОСОБА_4, за довіреністю № б/н від 22.10.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Харківторгсервіс" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Елітхіт" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛАН" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.09.2015 року № 16/09/15. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Елітхіт" було продано ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛАН" продукцію, яка належить на праві власності позивачу, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу від 16.09.2015 року № 16/09/15, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Елітхіт" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛАН" порушує права позивача та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 жовтня 2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 04 листопада 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.10.2015 року представник позивача супровідним листом (вх. № 43627) надав документи на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 02.11.2015 року представник відповідача (ТОВ "ЛАН") надав клопотання (вх. № 44079) про долучення до матеріалів справи документів, поданих на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.11.2015 року представник відповідача (ТОВ "ЛАН") надав відзив на позов (вх. № 44507), в якому відповідач проти позову заперечує, зазначає, що мінеральні добрива, придбані за договором поставки від 16.09.2015 року № 16/09/15 належать на праві власності ТОВ "Лан" та посилання позивача на те, що ТОВ "Елітхіт" не розрахувалось за поставлену продукцію за договором № 511 від 16.09.2015 року не може бути підставою для визнання недійсним спірного договору. Також відповідач зазначає, що факт належності спірних мінеральних добрив ТОВ "Лан" на праві власності за договором, який позивач намагається визнати недійсним, а також правомірність підстав набуття такого права власності та відсутність ознак недійсності у вказаному договорі, додатково підтверджено копіями ухвали Валківського районного суду Харківської області та Ухвалою апеляційного суду Харківської області, які мають преюдиціальне значення в межах справ № 922/5636/15.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.11.2015 року розгляд справи було відкладено на 17.11.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.11.2015 року від представника відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛАН" надійшло клопотання (вх. №46301/15 ) про долучення до матеріалів справи документів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.11.2015 року розгляд справи було відкладено на 30.11.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.11.2015 року від представника відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛАН" надійшли пояснення (вх. № 47853/15 ) по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 30.11.2015 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача (ТОВ "Лан") в судовому засіданні 30.11.2015 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача (ТОВ "Елітхіт") в судове засідання 30.11.2015 року не з`явився, документів, витребуваних судом та відзиву на позов, не надав, на адресу суду повернулась ухвала суду про порушення провадження у справі від 12.10.2015 року з відміткою пошти "адресат вибув".

Відповідно до п. 3.6 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/1228 від 02.06.2006 року "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а саме в пункті 3.9.1 Постанови зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що сторони, зокрема відповідач, належним чином повідомлені про час та місце проведення розгляду справи.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача (ТОВ "Лан"), суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 16.09.2015 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс» (позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Елітхіт» (відповідач 1) було укладено договір № 511, у відповідності до умов якого в порядку та на умовах даного договору, позивач зобов`язується поставляти товар, а відповідач 1 приймати та оплачувати його вартість відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору, оплата товару обумовлюється у специфікаціях до даного договору. Датою здійснення оплати є дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Як вбачається зі специфікації № 1 від 16.09.2015 року та специфікації № 2 від 16.09.2015 року відповідачу 1 поставляється товар на його склад.

Дані специфікації підписані обома сторонами та скріплені печатками.

Поставка відбувалась за умови попередньої оплати в сумі 5000,00 грн.

Товар був поставлений на склад відповідача 2 .

Проте, за твердженням позивача, відповідач 1 після отримання товару не здійснив повної оплати згідно договору.

Крім того, як стверджує позивач, 16.09.2015 року, відповідачем 1 було укладено договір № 16/09/15 з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Лан» (відповідач 2), у відповідності до умов якого, відповідач 1 зобов`язується передати у власність відповідача 2 товар, а відповідач 2 зобов`язався прийняти та оплатити товар згідно умов договору на розрахунковий рахунок відповідача 1, згідно виставленого відповідачем 1 рахунку.

Відповідно до п. 5.1 договору, гроші за проданий товар перераховуються на розрахунковий рахунок відповідача 1 за фактом поставки товару на склад відповідача 2.

Даний договір підписано відповідачем 1 та відповідачем 2 та скріплено печатками.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем 1 було виконано зобов`язання щодо поставки товару відповідачу 2, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 18.09.2015 року (а.с. 114) та виставлено рахунок на оплату в сумі 260025,00 грн. (а.с. 115).

Відповідачем 2 зі свого боку також було виконано умови договору та оплачено отриманий товар в сумі 260025,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 670 від 18.09.2015 року та випискою з банківського рахунку відповідача 1 (а.с. 117).

Позивач, вважає, що даний договір № 16/09/15, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 порушує його права, як власника товару, оскільки товар, який був предметом договору № 16/09/15 є товаром, який позивач передав відповідачу 1 за договором № 511 та за який відповідач 1 не розрахувався в повному обсязі.

Отже, на думку позивача, договір № 16/09/15, укладений з порушенням ст. 658 ГК України, оскільки відповідач 1 під час укладення договору не був власником товару, який є предметом цього договору.

У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу № 16/09/15 від 16.09.2015 року, укладений між ТОВ «Елетхіт» та ТОВ «Лан» недійсним.

Заперечення відповідача (ТОВ "Лан") ґрунтуються на тому, що мінеральні добрива, придбані за договором поставки від 16.09.2015 року № 16/09/15 належать на праві власності ТОВ "Лан" та посилання позивача на те, що ТОВ "Елітхіт" не розрахувалось за поставлену продукцію за договором № 511 від 16.09.2015 року не може бути підставою для визнання недійсним спірного договору. Також відповідач зазначає, що факт належності спірних мінеральних добрив ТОВ "Лан" на праві власності за договором, який позивач намагається визнати недійсним, а також правомірність підстав набуття такого права власності та відсутність ознак недійсності у вказаному договорі, додатково підтверджено копіями ухвали Валківського районного суду Харківської області та Ухвалою апеляційного суду Харківської області, які мають преюдиціальне значення в межах справ № 922/5636/15.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11" Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вже було зазначено вище, 16.09.2015 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу № 16/09/15 на підставі якого, відповідачем 1 було передано відповідачу 2 товар, а відповідачем 2 у свою чергу було сплачено визначену договором суму.

Даний договір було укладено шляхом надсилання ТОВ "Елітхіт" на електронну адресу ТОВ "Лан" проекту договору купівлі-продажу мінеральних добрив.

Вказаний проект договору вже містив копію печатки ТОВ "Елітхіт" та був підписаний зі сторони ТОВ "Лан" на направлений електронною поштою на адресу ТОВ "Елітхіт".

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Отже, в даному випадку, суд дійшов висновку, що договір № 16/09/15, укладений між ТОВ "Елітхіт" та ТОВ "Лан", укладено у спрощений спосіб, шляхом обміну відповідними зверненнями шляхом електронного листування.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Крім того, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди по всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому випадку узгодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір, сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, а саме, досягли згоди щодо ціни, якості, строків та порядку розрахунків, тощо.

Здійснення розрахунків за договором підтверджується копією платіжного доручення, що міститься в матеріалах справи.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак позивач не довів, яким чином його права та/або інтереси порушуються спірним правочином, оскільки спірний договір не підтверджує сам факт поставки товару, а визначає лише порядок поставки, а факт поставки товару підтверджується товаро-транспортною накладною у відповідності до п. 6.3. Відсутні в матеріалах справи й інші докази, які б могли б привести суд до висновку про наявність таких порушень прав, інтересів позивача.

Також позивач не довів яким саме чином відновиться його порушене право визнанням недійсним спірного правочину.

Крім того, суд зазначає, що, відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 р. № 8 "Про незалежність судової влади", звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, за змістом ст.ст. 1, 2 ГПК України, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Проте, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого зазначеними нормами права. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд має встановити, чи є особа, за позовом якої порушено провадження по справі, належним позивачем, тобто, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним спірного договору, укладеного між відповідачами, позивач має довести, яким чином оспорюваний правочин порушує або оспорює права і охоронювані законом інтереси позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною спірних правочинів.

Одночасно, вказаний правочин, укладений відповідачами відповідно до приписів цивільного законодавства, регулюють правовідносини, що склалися саме між відповідачами, та учасником яких не є позивач.

Стосовно посилань позивача на те, що саме він є власником товару, який був предметом договору, укладеного між відповідачами, то дані твердження спростовуються матеріалами справи.

Оскільки, відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з умов договору поставки № 511 від 16.09.2015 року, укладеного між позивачем та ТОВ "Елітхіт", сторони при його укладенні не узгодили особливих умов щодо переходу права власності на товар.

Таким чином, за умови відсутності у договорі особливих правил визначення моменту переходу права власності на товар який в ньому вказано, застосовується правило визначене положенням ст. 334 ЦК України, тобто в момент передачі товару покупцеві.

Щодо посилань позивача на те, що відповідачем 1 не було оплачено товар за договором поставки № 511 від 16.09.2015 року, то в даному випадку позивачем невірно обрано спосіб захисту, а заявлений їм в свою чергу спосіб захисту не направлений на відновлення його порушеного права.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Проте, в матеріалах справи не міститься доказів звернення позивача до суду з відповідним позовом до ТОВ «Елітхіт».

Таким чином, суд дійшов висновку, що правові відносини, що виникли між відповідачами на підставі спірного договору відповідають встановленим нормативними актами вимогам щодо договорів, а зміст вказаного договору не суперечить діючому законодавству України і не порушує прав позивача та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено жодної обставини, за якої спірний договір може бути визнаний недійсним, судом також при розгляді справи не встановлені обставини, які б свідчили про недійсність спірного договору.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги нормативно та документально не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 14, 124, 129, 144 Конституції України, статтями 180, 181 Господарського кодексу України, статтями 203, 215, 334, 626, 627, 638, 692 Цивільного кодексу України, статтями 1, 12, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 03.12.2015 р.

Суддя ОСОБА_5

922/5636/15