ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р. Справа №922/5255/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Хачатрян В.С., суддя Шепітько І.І.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №38-2072/470 від 10.05.2012 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», м.Харків, (вх.№5302Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року по справі №922/5255/15,

за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», м.Харків,

до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №28 Харківської міської ради Харківської області, м.Харків,

про стягнення коштів у сумі 80116,88 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Харківської міської ради Харківської області про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, яка утворилась за період з жовтня 2010 року по січень 2011 року включно в розмірі 80116,88 грн., посилаючись на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за договором про постачання теплової енергії №149 від 01.01.2002 року. Також до стягнення заявлені судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року по справі №922/5255/15 (суддя Жельне С.Ч.) у позові відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким відновити пропущений строк позовної давності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

30.11.2015 року позивач надав через канцелярію суду доповнення до апеляційної скарги (вх.№16072), в яких зазначає про наявність позитивної судової практики щодо стягнення з бюджетних установ заборгованості за отриману теплову енергію на користь КП «Харківські теплові мережі».

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 02.12.2015 року була направлена відповідачу рекомендованим листом 16.11.2015 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 20.11.2015 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представника відповідача у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.01.2002 року між Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» (енергопостачальна організація, позивач у справі) та Державним комунальним закладом освіти середньою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №28 (споживач, відповідач у справі) укладено договір №149 про постачання теплової енергії (договір).

У подальшому, додатковою угодою від 01.09.2006 року до договору №149 від 01.03.2002 року, було змінено назву споживача на Харківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №28 Харківської міської ради Харківської області.

Відповідно до умов договору, а саме п.1.1., позивач узяв на себе зобовязання постачати відповідачу (споживачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобовязався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором.

Згідно п.10.1. договору, він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2002 року.

Сторони також погодили, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 10.4. договору).

Так, договір №149 про постачання теплової енергії від 01.01.2002 року та додаткову угоду до нього від 01.09.2006 року підписано позивачем та відповідачем, а також скріплено печатками підприємств.

При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості а сторонами не заперечується, що дія договору не була припинена.

Згідно п.2.1. договору, теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року; технологічні потреби відповідно з виробничою програмою; кондиціювання повітря по мірі необхідності.

Відповідно до п.5.1. договору, облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Пунктами 6.1., 6.2. та 6.3. договору, встановлено, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт (в 3-х примірниках) на відпуск-получення теплової енергії. Споживач за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації попередню оплату вартості, необхідного обсягу теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду.

Відповідно до умов п. 6.4. договору, якщо споживач розраховується за показниками приладів обліку, при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо оплачується Споживачем не пізніше 25-го числа поточного місяця; у випадку, коли фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, залишок (сальдо) розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку.

Таким чином, враховуючи умови договору та наявні між сторонами правовідносини, можливо дійти висновку, що з 26 числа того місяця, в якому була спожита теплова енергія, а в даному випадку вона була спожита відповідачем в опалювальні сезони 2010-2011 р.р., який закінчився 15 квітня 2011 р., обов'язок у відповідача по сплаті за спожиту теплову енергію виник з 26.04.2011 року.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, на підставі вищезазначеного договору в період з жовтня 2010 року по січень 2011 року надав теплове енергію та направив на його адресу рахунки на оплату спожитої теплової енергії за вищевказаний період.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується актами на включення теплової енергії у приміщення відповідача: м.Харків, вул. Минайленка, 61 за спірний період, підписаними належним чином.

Натомість, матеріали справи не містять доказів, а споживачем відповідачем, не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором і сплатив кошти за поставлену теплову енергію за спірний період.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт постачання теплової енергії відповідачу, зокрема, актом про підключення опалення до приміщень відповідача на початку опалювального сезону. Зазначений акт підписаний уповноваженими представниками позивача та відповідача та скріплений їх печатками, на підставі чого, право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду, порушене. Також, матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті у належні строки та розмірі за договором про постачання теплової енергії №149 від 01.01.2002 року з урахуванням додаткової угоди до нього в розмірі 80116,88 грн., а вимога щодо стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача обґрунтована та знаходить своє документальне відображення в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2015 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому останній виклав клопотання про застосування строків позовної давності, зважаючи на пропущення позивачем трирічного строку для подання позову.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до приписів ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, згідно із ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України).

У даному випадку, обов'язок у відповідача по сплаті за спожиту теплову енергію виник з 26.04.2011 року, оскільки опалювальний сезон 2011 року закінчився 15 квітня 2011 року. Тому, вимога про сплату заборгованості могла бути пред'явлена позивачем з 26 квітня 2011 року. Таким чином, строк позовної давності закінчився 26 квітня 2014 року тоді, як позивач звернувся з позовом у даній справі до господарського суду у вересні 2015 року (08.09.2015 року).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач, серед іншого, просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але згідно положень частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Чинне законодавство не містить переліку поважних причин, за наявності яких строк позовної давності може бути поновлено. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Також, слід зазначити, що у відповідності до п. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Суд першої інстанції, розглянувши клопотання позивача дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що настала подія, яка перериває перебіг позовної давності. При цьому, як вказав місцевий господарський суд, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, зазначені позивачем у клопотанні обставини щодо поважності причин пропуску позовної давності не дають можливості дійти висновку про те, що у позивача існували обставини, які унеможливлювали чи істотно утруднювали своєчасне подання позову по даній справі до суду.

Отже, позивачем всупереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, як і не доведено наявних фактичних даних про такі обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до частини 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, заявлення відповідачем клопотання про сплив строку позовної давності, а позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно до спірних правовідносин застосував строк позовної давності у звязку з чим у задоволенні позовних вимог відмовив.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача про наявність судової практики щодо стягнення з бюджетних установ заборгованості за отриману теплову енергію на користь КП «Харківські теплові мережі», оскільки при розгляді справ та прийнятті судових рішень, суд, перш за все, керується приписами чинного законодавства, а не судовою практикою. При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» №6 від 23.03.2012 року рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи лише однієї сторони і не врахував інтереси позивача, спростовуються аналізом суду обставин справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі скаржник не вказує, яких саме порушень норм матеріального та/або процесуального права припустився суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, а доводи скаржника зводяться до того, що позивач знаходиться в тяжкому матеріальному становищі і наполягає на здійсненні судом апеляційної інстанції переоцінки обставин справи. Проте, такі доводи апелянта в силу приписів ст. 104 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року по справі №922/5255/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року по справі №922/5255/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Хачатрян В.С.

Суддя Шепітько І.І.