РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015Справа №910/27894/15

За позовомПублічного акціонерного товариства «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «УКС»
пророзірвання договору
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Палаженко О.О. - представник за довіреністю;
від відповідача:Філь А.І. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКС» (надалі - «Товариство») про визнання договору розірваним та стягнення передоплати.

Позовні вимоги обґрунтовані існуванням підстав для визнання договору №2148 від 27.02.2012 р. розірваним з 08.09.2015 р. за ініціативою позивача та стягнення з відповідача суми попередньої оплати у розмірі 196 340,97 грн., а також 3% річних у розмірі 81,48 грн. за неповернення вказаних грошових коштів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.10.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 27.11.2015 р.

27.11.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що спірний договір був розірваний з 05.10.2015 р., а відтак у відповідача виникло зобов'язання з повернення на користь позивача суми передоплати у розмірі 160 870,72 грн., яку відповідач визнав.

В судовому засіданні 27.11.2015 р. судом оголошувалась перерва на 02.12.2015 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала частково з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2012 р. між Товариством (виконавець) та Банком (замовник) був укладений договір №2148 (надалі - «Договір»), за змістом п. 1.1 якого виконавець надає, а замовник приймає та оплачує послуги по розміщенню рекламно-інформаційного матеріалу на світловому вуличному комунікаційно-інформаційному покажчику.

Відповідно до п. 2.4 Договору мінімальний термін розміщення рекламно-інформаційного матеріалу становить один рік. Факт розміщення рекламно-інформаційного матеріалу засвідчується уповноваженими представниками сторін шляхом підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно з п. 4.4 Договору мінімальний строк попередньої оплати залежить від обраного замовником типу оплати і становить три місяці (поквартальний тип оплати) або один рік (разовий тип оплати). Оплата за наступні періоди здійснюється на умовах попередньої оплати до 25 числа місяця, що передує звітному періоду. Оплата за перший неповний календарний місяць здійснюється пропорційно кількості днів, що залишилися до кінця місяця.

У період з 13.06.2014 р. по 05.05.2015 р. між сторонами були підписані додатки до Договору, за змістом яких відповідач розмістив рекламно-інформаційний матеріал позивача, а останній сплатив на користь відповідача вартість послуг, які мали надаватися протягом року згідно кожного із додатків.

Листом №40 від 01.07.2015 р. позивач звернувся до відповідача із повідомленням, що в установі Банку згідно постанови Правління НБУ №408 від 23.06.2015 р. було введено процедуру тимчасової адміністрації, а також просив припинити виконання домовленостей за Договором.

Листом №894 від 04.08.2015 р. позивач просив повернути на його рахунок раніше сплачені авансові платежі за послуги, які не були надані відповідачем у зв'язку з припиненням домовленостей за Договором.

11.08.2015 р. позивач звернувся до відповідача із повідомленням про дострокове розірвання Договору з 08.09.2015 р., разом з доданими до нього примірниками договору про дострокове розірвання Договору.

Спір у справі виник у зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язання з повернення авансових грошових коштів у розмірі 196 340,97 грн., сплачених на виконання умов Договору, після його розірвання.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується факт внесення позивачем передоплати згідно умов Договору за послуги у відповідності з додатками №14-1 від 13.06.2014 р., №15-1 від 13.06.2014 р., №16-1 від 13.06.2014 р., №18-1 від 06.08.2014 р., №17-1 від 22.09.2014 р., №19-1 від 22.09.2014 р., №20-1 від 22.09.2014 р., №12-2 від 28.10.2014 р., №13-2 від 28.10.2014 р., №21-1 від 28.10.2014 р., №11-2 від 07.11.2014 р., №1-3 від 03.03.2015 р., №2-3 від 03.03.2015 р., №3-3 від 03.03.2015 р., №4-3 від 03.03.2015 р., №5-3 від 19.03.2015 р., №6-3 від 19.03.2015 р., №7-3 від 19.03.2015 р., №8-3 від 19.03.2015 р., №9-3 від 05.05.2015 р. та №10-3 від 05.05.2015 р.

Таким чином, позивачем були повністю оплачені послуги з розміщення рекламно-інформаційного матеріалу, які відповідачем мали бути надані у період з 08.07.2014 р. по 28.05.2016 р. (останній додаток №10-3 від 05.05.2015 р. за Договору).

Згідно з п. 8.6 Договору він є чинним з дати його підписання уповноваженими представникам сторін. Договір укладений на невизначений термін.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Пунктом 8.6 Договору визначено, що окремі додатки до цього договору можуть бути розірвані достроково за ініціативою однієї із сторін з обов'язковим письмовим попередженням про це іншої сторони за 60 календарних днів до дати припинення відповідного додатку до договору. Право на дострокове розірвання відповідного додатку до цього договору, передбачене цим пунктом, виникає після спливу одного року з моменту початку розміщення покажчика за відповідною адресою.

Листом №40 від 01.07.2015 р. позивач звернувся до відповідача із повідомленням, що в установі Банку згідно постанови Правління НБУ №408 від 23.06.2015 р. було введено процедуру тимчасової адміністрації, а також просив припинити виконання домовленостей за Договором.

З огляду на викладене, позивачем заявлено вимогу про визнання Договору розірваним з 08.09.2015 р. з урахуванням встановленого приписами п. 8.6 Договору строку.

За змістом ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що викладене у вказаному листі прохання припинити домовленості за Договором не свідчить про розірвання в односторонньому порядку дії Договору, оскільки позивачем не конкретизовано які саме домовленості з відповідачем він просив припинити, а також без зазначення правових підстав для такого припинення.

При цьому, з листів №894 від 04.08.2015 р., №1023 від 11.08.2015 р. та №2031 від 19.08.2015 р. вбачається про припинення яких саме правовідносин за Договором заявляв позивач (оплачених послуг за переліченими додатками до Договору), а також просив повернути невикористану частину авансових коштів у зв'язку з достроковим припиненням дії Договору.

Тобто, належне повідомлення відповідача про припинення дії Договору шляхом його розірвання з ініціативи замовника відбулося внаслідок направлення позивачем листа №894 від 04.08.2015 р., а відтак з урахуванням п. 8.6 Договору, Договір є розірваним з 05.10.2015 р.

Більш того, приписами ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено способи захисту прав та інтересів осіб. Із текстів вказаних статей вбачається, що ними не передбачено такого способу захисту, як встановлення правовідносин (в тому числі шляхом визнання договору розірваним).

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тобто захист права іншим, ніж встановлений в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, способом можливий за умови, якщо про це є вказівка або у законі або у договорі сторін.

Судом встановлено, ні умовами Договору, ні чинним законодавством України не передбачено можливості захисту права при достроковому односторонньому розірванні договору шляхом визнання його розірваним в судовому порядку під час окремого судового провадження (на відміну від розірвання договору за рішенням суду на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Відтак суд приходить до висновку про те, що визнання договору розірваним є по суті встановленням юридичного факту, а це не відповідає передбаченим ст.ст. 15,16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України способам захисту порушеного права.

При цьому, визнання договору розірваним може бути предметом судового дослідження при вирішенні спору про право матеріальне, заявлене у спосіб, передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог Банку в частині визнання Договору розірваним з 08.09.2015 р. необхідно відмовити.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача раніше сплачених авансових платежів за надання послуг за Договором у розмірі 196 340,97 грн. суд відзначає наступне.

За змістом п. 4.5 Договору сума попередньої оплати, сплачена замовником, за вирахуванням вартості послуг виконавця за період з дня розміщення рекламно-інформаційного матеріалу замовника по день припинення дії цього договору або відповідного додатку до нього, підлягає поверненню замовнику протягом 10 банківських днів з дня припинення дії цього договору або відповідного додатку до нього.

Як було встановлено судом, Договір припинив свою дію шляхом його розірвання з ініціативи замовника з 05.10.2015 р.

Згідно частини 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 11.03.2011 р. у справі №2-22/1351-2009, від 12.06.2012 р. у справі №55/385 та від 23.07.2014 р. у справі №910/24568/13.

З урахуванням того, що судом встановлений факт достроково припинення дії Договору, а також невиконання зобов'язання відповідача з надання оплачених послуг за період з моменту розірвання Договору, суд приходить до висновку про те, що Товариство зобов'язане повернути Банку отриману від нього передоплату у розмірі 160 870,72 грн.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства суми авансу у розмірі 160 870,72 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 81,48 грн. за прострочення виконання зобов'язання з повернення передоплати у період з серпня 19.09.2015 р. по 23.09.2015 р.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, згідно з п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Слід зазначити, що відносини з приводу стягнення з постачальника суми попередньої оплати регулюються, зокрема, ст. 693 Цивільного кодексу України, в частині третій якої встановлено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати, а відтак, до правовідносин, що склались між сторонами, положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №3-30гс13 від 15.10.2013 р.

З огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення 3% річних у розмірі 81,48 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства на користь Банку суми авансу у розмірі 160 870,72 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

У поданому суду відзиві на позовну заяву відповідач, визнаючи позовні вимоги про стягнення з нього суми авансу у розмірі 160 870,72 грн., просив суд відстрочити виконання рішення у даній справі до 13.05.2016 р.

У відповідності до частини 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

В основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

При цьому, суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського просувального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд відзначає, що відповідачем не надано належних доказів існування виняткових обставин, які перешкоджають виконанню рішення суду.

Крім того, доказів того, що у разі відстрочення виконання рішення заборгованість буде погашена суду не надано, а тому клопотання Товариства про відстрочення виконання рішення задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКС» (03115, м. Київ, вул. Феодори Пушиної, 13; ідентифікаційний код 33747635) на користь Публічного акціонерного товариства «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» (03150, м. Київ, вул. Щорса, 7/9; ідентифікаційний код 33299878) суми авансу у розмірі 160 870 (сто шістдесят тисяч вісімсот сімдесят) грн. 72 коп. та судовий збір у розмірі 2 413 (дві тисячі чотириста тринадцять) грн. 06 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.12.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко