РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2015Справа №910/25485/15

За позовомДержавної іпотечної установи
доТовариства з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

провизнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача 1:Кулак І.О. - представник за довіреністю; Слун О.В. - представник за довіреністю;
від відповідача 2:Мединський М.М. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна іпотечна установа звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зарахування зустрічних однорідних вимог, здійснене на підставі заяви відповідача 1, а саме вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. та вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) №003-09508-06514 від 06.05.2014 р., є недійсним, оскільки суперечить приписам ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 23.10.2015 р.

23.10.2015 р. представником відповідача 2 до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував огляду на те, що за результатами перевірки з виявлення правочинів, що є нікчемними договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 та договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 є нікчемними у відповідності до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому державна іпотечна установа не набула жодних прав вимоги за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.10.2015 р. розгляд справи відкладено на 20.11.2015 р.

18.11.2015 р. представником відповідача 2 до канцелярії суду подано клопотання про залучення до участі у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів. Судом в задоволенні вказаного клопотання відмовлено з огляду на недоведеність відповідачем 2 як рішення у даній справі може вплинути на права та/або обов'язки такої особи.

19.11.2015 р. через канцелярію суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому, відповідач 1, заперечуючи позовні вимоги зазначає, що внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку, передбаченому ст. 601 ЦК України, зобов'язання за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. припинились. Також, відповідач 1 зазначає, що права позивача у даній справі не порушені, оскільки, Державна іпотечна установа не є стороною одностороннього правочину (заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 04.12.2015 р.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, 03.12.2015 р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням пеодствника в іншому судовому засіданні.

Судом в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено з огляду на наступне.

По-перше, відповідач не позбавлений можливості на підставі ст. 28 Господарського процесуального кодексу України та ст. 244 Цивільного кодексу України уповноважити будь-яку особу для представництва власних інтересів.

По-друге, ст. 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач у судові засідання 20.11.2015 р. та 04.12.2015 р. не з'явився, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Представники відповідачів в судове засідання з'явилися, вимоги ухвали суду виконали, надали пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечували з огляду на викладені у відзивах на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні 04.12.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи та здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.09.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавець) та Державною іпотечною установою (заставодержатель) було укладено договір застави майнових прав №Д-1.1/2014, відповідно до умов якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами: № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р.; №- НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р., № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 р., № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 детальна інформація щодо яких та структура їх забезпечення наведена у додатку №1 до цього договору (далі - майнові права).

Згідно із п. 1.2 договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р. сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 1 441 396 562,46 грн.

Відповідно до п. 1.3 договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р. майнові права за цим договором є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013 р. та будь-якими додатковими договорами до укладеними між сторонами, за умовами якого заставодавець зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять заставодержателю, виконувати його розпорядження щодо перерахування відповідних сум з рахунку та проводити інші операції у межах законодавства України, а також сплатити відсотки за користування ними у розмірі 15,3% річних.

Згідно з п. 1.4 вказаного договору за рахунок майнових прав задовольняються усі вимоги заставодержателя, які можуть виникнути внаслідок невиконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку.

Пунктом 4.1 договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р. визначено, що одночасно з цим договором укладається договір відступлення права вимоги.

04.09.2014 р. між Державною іпотечною установою (новий кредитор або заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (первісний кредитор або заставодавець) укладено договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014, з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р., що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань первісного кредитора за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013 р.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору про відступлення права вимоги первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами вказаними у додатках до цього договору (права вимоги).

В додатку №1 до договору про відступлення права вимоги визначено перелік майнових прав, зокрема, за договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р., укладеним між відповідачами.

Згідно із п. 2.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. пункт 1.2 договору набирає чинності в незалежності від випадків, передбачених п. 2.1 даного договору, в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Згідно із п. 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р., у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку або у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору (в тому числі, за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р.).

Зокрема, 03.07.2013 р. між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» був укладений договір кредитної лінії №ВКЛ-2005880, на умовах якого Банк надав Товариству кредит у розмірі 36 333 314,10 євро, а Товариство зобов'язалося повернути такі грошові кошти в порядку та у строки, передбачені договором.

06.05.2014 р. між Банком та ОСОБА_5 (вкладник) був укладений договір банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» у доларах США, за змістом якого банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а також нараховує та сплачує проценти; сума вкладу становить 1 344 005,00 дол. США.

03.08.2014 р. ОСОБА_5 було відступлено право вимоги за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 06.05.2015 р. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» на підставі договору про відступлення прав вимоги, за змістом якого ОСОБА_5 відступив на користь відповідача 2 право вимоги до відповідача 1 за депозитним договором.

Заявою від 27.02.2015 р. ТОВ «ТАНК ТРАНС» звернулося до ПАТ «Дельта Банк» про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, в якій вказувалося, що товариство є боржником банку за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. на суму 212 725,36 євро, а банк є боржником товариства за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р. на суму 212 725,36 євро, права вимоги за яким відступлені ТОВ «ТАНК ТРАНС» за договором відступлення прав вимоги від 03.08.2014 р.

Спір у справі виник у зв'язку з оспоренням позивачем дійсності вказаного зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом вище, між відповідачами виникли зобов'язання за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р., згідно з яким відповідач 2 зобов'язався повернути на користь відповідача 1 надані грошові кошти в іноземній валюті, сплатити відсотки та інші платежі за договором.

Нормами статті 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В той же час, між Банком та ОСОБА_5 виникли зобов'язання за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р., відповідно до якого Банк є боржником щодо повернення грошових коштів з депозитного рахунку та сплати процентів на користь вкладника.

Отже, за вказаним договором Банк виступає боржником, а ОСОБА_5 кредитором за майновою вимогою з виплати депозитного вкладу та процентів, а зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського вкладу мають майново-грошовий характер.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.08.2014 р. ОСОБА_5 було відступлено право вимоги за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 06.05.2015 р. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНК ТРАНС» на підставі договору про відступлення прав вимоги, за змістом якого ОСОБА_5 відступив на користь відповідача 2 право вимоги до відповідача 1 за депозитним договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на наведені положення цивільного законодавства та умови договору про відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 на підставі вказаного договору ТОВ «ТАНК ТРАНС» отримало право вимагати від Банку виплати депозитного вкладу та процентів за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р.

Заявою від 27.02.2015 р. ТОВ «ТАНК ТРАНС» звернулося до ПАТ «Дельта Банк» про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, в якій вказувалося, що товариство є боржником банку за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. на суму 212 725,36 євро, а банк є боржником товариства за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р. на суму 212 725,36 євро, права вимоги за яким відступлені ТОВ «ТАНК ТРАНС» за договором відступлення прав вимоги від 03.08.2014 р.

Фактично припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, до якої, відповідно, застосовуються загальні положення про правочин.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Як встановлено судом, ТОВ «ТАНК ТРАНС» є боржником Банку за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. на суму 212 725,36 євро, а Банк є боржником ТОВ «ТАНК ТРАНС» за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р. на суму 212 725,36 євро, права вимоги за яким відступлені за договором відступлення прав вимоги від 03.08.2014 р. Отже, зазначені вимоги є зустрічними.

Згідно із положеннями ст. 601 ЦК України, вимоги, що зараховуються мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Як встановлено судом, зобов'язання ТОВ «ТАНК ТРАНС» за кредитним договором №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. та зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р. є грошовими, тобто однорідними.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

За змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Вираження грошового зобов'язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, за висновками суду не змінюють самої суті грошового зобов'язання.

Таким чином, на юридичну однорідність вимог не впливає та чи інша валюта, у якій виражене грошове зобов'язання чи курс однієї валюти по відношенню до іншої, а має значення лише природа зобов'язання.

В силу положень чинного законодавства для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим, особа, яка отримала заяву про зарахування може спростувати правомірність такого зарахування, на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Розмір заборгованості, який припиняється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визначається станом на з'явлення відповідної заяви. Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується представниками відповідачів, на час заявлення вимоги про зарахування зустрічних однорідних вимог заборгованість ТОВ «ТАНК ТРАНС» по кредиту за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р. складала 212 725,36 євро та заборгованість ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» від 03.07.2013 р. становить 212 725,36 євро. Доказів наявності спору щодо розміру заборгованості за вказаними договорами сторонами не надано.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином суд відзначає, що позивачем, у відповідності до ст. ст. 33-34 ГПК України, не доведено належними засобами доказування неможливість зарахування зустрічних вимог, яке було проведено відповідно до заяви ТОВ «ТАНК ТРАНС».

При цьому, відповідач 2 не здійснював відмови від зарахування зустрічних вимог та оспорення даної заяви у судовому порядку, на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду належних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 р.) не були додержані вимоги, які встановлені ст. 203, ст. 601 ЦК України, а відтак не довів наявності підстав, в силу яких даний правочин має бути визнаний недійсним.

Щодо посилань Банку на нікчемність договору застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р., у зв'язку із чим, дані правочини не створюють будь-яких правових наслідків, то суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Як встановлено судом, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

08.04.2015 р. виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк». Згідно з даним рішення тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно.

Положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У відповідності до п. 4 ч. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Згідно із ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи за результатами перевірки з виявлення правочинів, що є нікчемними, затвердженими протоколом №54 від 22.09.2015 р. засідання комісії з перевірки правочинів (інших правочинів) за кредитними операціями, договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. визнанні нікчемними у відповідності до п. п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (1); банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" (5); банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (7).

В той же час, в матеріалах відсутні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, наявність яких свідчить про нікчемність правочину, а саме відмови ПАТ «Дельта Банк» від власних майнових вимог, прийняття на себе зобов'язань у порядку іншому, ніж встановлено Законом України «Про банки і банківську діяльність» та наявності умов, які передбачають передачу майнових прав з метою надання позивачу переваг, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Доказів виконання зобов'язань за договором застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договором про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. матеріали справи не містять.

Водночас, пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

При цьому, відповідачем 2 не заявлялось вимог про нікчемність договору застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договору відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р., ні у межах даної справи, ні в порядку окремого позову.

З огляду на викладене, позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним зарахування вимог здійснене на підставі заяви ТОВ «ТАНК ТРАНС» про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 27.02.2015 р., а відтак в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.12.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко