ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.11.2015 Справа № 905/2013/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомПублічного акціонерного товариства «Фінростбанк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка»
простягнення заборгованості

за участю представників:

від позивачаОСОБА_1 - представник за довіреністю
від відповідачаОСОБА_2 представник за довіреністю
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка» про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 100000,00 дол. США, заборгованості по відсоткам за період з 02.09.2014 по 19.08.2015 у розмірі 9687,75 дол. США, пені за порушення строку повернення кредиту у розмірі 870134,23 грн та пені за порушення строку сплати відсотків у розмірі 87793,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором №169 від 04.10.2013.

Відповідач проти позову заперечує та вважає, що позивачем не надано доказів і в матеріалах справи такі не містяться на підтвердження видачі відповідачу кредиту, замовлення відповідачем у позивача кредиту, оскільки банківські виписки та меморіальний ордер надані позивачем не є первинними бухгалтерськими документами. Окрім того, позивач не надав договору про забезпечення договору кредиту, не надав кредитної справи для встановлення дійсних обставин по цій справі. Також зазначає про неправомірність нарахування пені у звязку прийняттям Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та не врахування приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

12.11.2015 до суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 13.11.2015 заяву Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

В судовому засіданні 19.11.2015 представником відповідача подано клопотання про призначення судової економічної експертизи. Клопотання мотивовано невірним розрахунком заборгованості за кредитом та невідповідності розрахунку Правилам бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України. На розгляд експерта, відповідач просить поставити наступні питання: чи підтверджується задекларована позовною заявою від 31.08.2015 заборгованість ТОВ «Укртранспоставка» станом на 31.08.2015 у розмірі 109687,75 дол. США, встановити фактичну заборгованість за кредитним договором (заборгованість по тілу кредиту та за відсотками); визначити з яких складових складається заборгованість за кредитним договором №169 від 04.10.2013 станом на 31.08.2015; за якою реальною відсотковою ставкою розрахована ПАТ «Фінростбанк» заборгованість позичальника за кредитним договором №169 від 04.10.2013 станом на 31.08.2015 та якою є сукупна вартість кредиту; чи відповідають застосовані ПАТ «Фінростбанк» умови кредитування умовам узгодженим кредитним договором №169 від 04.10.2013; з використанням якого методу нараховані ПАТ «Фінростбанк» відсотки за кредитним договором №169 від 04.10.2013; чи відповідає розмір щомісячного платежу, визначеного ПАТ «Фінростбанк» відсотковій ставці, яка була визначена в договорі №169 від 04.10.2013 17,0% річних; визначити виконання умов вказаного кредитного договору сторонами; чи відповідає вимогам чинних нормативно-правових актів документальне оформлення ПАТ «Фінростбанк» операцій з надання кредиту щодо повноти та нарахування, сплати відсотків за користування кредитом за кредитним договором №169 від 04.10.2013. Проведення експертизи відповідач просить доручити експертам судової економічної експертизи ОСОБА_3, або ОСОБА_4 або ОСОБА_5.

Позивач проти вказаного клопотання заперечив.

Згідно зі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу».

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

При цьому, в силу ст. 41 Господарського процесуального кодексу України господарський суд сам визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає, і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

З огляду на викладене, суд вважає, що встановлення обставин, для зясування яких відповідач просить призначити експертизу не потребує спеціальних знань, а вирішення вказаних питань віднесено до компетенції суду, тому судом відмолено у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

04.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» (позивач, кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка» (відповідач, боржник) підписано кредитний договір №169 з юридичною особою (про відкриття відкличної відновлювальної кредитної лінії під заставу рухомого майна) (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору на умовах, визначених цим Договором, банк надає боржнику грошові кошти шляхом відкриття відкличної відновлювальної кредитної лінії (далі по тексту кредит) з лімітом заборгованості 100000,00 доларів США 00 центів строком користування з 04 жовтня 2013 року по 08 січня 2014 року зі сплатою 17% річних. Тип процентної ставки за кредитом фіксована.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами було укладено до договору кредиту додаткову угоду №1 від 08.01.2014, згідно умов якої було продовжено строк користування кредитними коштами по 08.05.2014, та додаткову угоду №2 від 28.02.2014, згідно якої строк користування кредитними коштами продовжено до 03.10.2014.

Згідно з п. 1.1 Договору кредит надається боржнику на наступні цілі: поповнення обігових коштів.

Видача кредиту, передбаченого п. 1.1 цього договору здійснюється частинами, шляхом надання боржнику траншів, після розгляду банком заявок боржника на видачу кредитних коштів (далі - заявка) та їх акцепту, не перевищуючи при цьому максимальної суми (ліміту кредитної лінії). Заявка оформляється боржником за формою банку.

Зобовязання банка по кредитуванню в рамках даного Договору визначаються сумою акцептованої заявки і виникають у момент акцепту заявки банком. При повному наданні боржникові кредитних коштів за акцептованою заявкою, заявка вважається виконаною, а зобовязання банку виконаними (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п.п. 2.1 - 2.3 Договору боржник відповідає перед банком за зобовязаннями, що передбачені цим договором і повязані з ним, всім майном та коштами, що належать йому на праві власності, на які відповідно до діючого законодавства може бути звернене стягнення.

Кредит наданий за цим договором, забезпечується заставою рухомого майна згідно окремо складеного договору, який є невідємною частиною цього договору.

Відшкодування витрат Банку за внесення Інформації до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, передбаченого п. 2.2 цього Договору здійснює Боржник шляхом оплати суми витрат Банку.

За умовами до п. 3.1.Договорору надання траншів по кредиту за цим договором проводиться після розгляду банком заявок боржника на видачу кредитних коштів та їх акценту шляхом перерахування грошових коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок боржника №0337.840 у відділенні «ДРУ» АТ «Фінростбанк», КОД БАНКУ 328599, або оплата з позичкового рахунку боржника №0169.840 у відділені «ДРУ» АТ «Фінростбанк», код банку 328599, , розрахункових документі боржника в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату оплати.

Згідно з п. 3.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 28.02.2014 боржник повертає кредит в термін до 03.10.2014 безготівковим шляхом на рахунок №0169.840 у відділенні «ДРУ» АТ «Фінростбанк», код банку 328599, .

Відповідно до п. 3.3 Договору при непогашенні кредиту в строк, встановлений цим договором заборгованість по кредиту переноситься на рахунок простроченої заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 3.4 Договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно в останній робочий день місяця за фактичні дні користування кредитними коштами по методу «факт/факт» згідно затвердженими Національним банком України «Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України»:

- в останній робочий день першого місяця надання кредиту за період з дня виникнення заборгованості по останній календарний день першого місяця користування кредитом;

- починаючи з другого місяця користування кредитом, щомісячно в останній робочий день поточного місяця за фактичну календарну кількість днів користування кредитом (з першого по останній календарний день кожного місяця) від фактичної суми заборгованості за кредитом;

- в день повернення заборгованості за кредитною лінією в повні сумі проценти нараховуються за період з першого календарного дня місяця по день, що передує дню повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно з п. 3.5 Договору боржник сплачує проценти за користування кредитом у валюті кредиту щомісячно не пізніше останнього числа (включно) кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані проценти за користування кредитом, та в день, встановлений для повернення основної суми боргу, а в випадку повного дострокового погашення кредиту в день фактичного погашення кредиту від фактичної заборгованості за кредитом, безготівковим шляхом на рахунок №0169.840 у відділення «ДРУ АТ «Фінростбанк», код банку 3285599, .

За період у якому наступає строк погашення кредиту проценти сплачуються не пізніше строку повернення кредиту, указаного в п.1.1 цього Договору.

День надходження коштів для остаточного погашення кредиту в розрахунок процентів не враховується.

За умовами п. 3.6 Договору при несплаті процентів за користування кредитом в строк встановлений цим договором заборгованість по процентам переноситься на рахунок прострочення процентів.

Згідно п. 5.3 Договору боржник зобовязується здійснювати погашення кредиту та процентів, сплачувати інші платежі у відповідності з умовами цього

Договору.

Як зазначає позивач, банк виконав свої зобовязання за Договором, шляхом видачі відповідачу кредиту у сумі 100000,00 дол. США. Вказані обставини підтверджуються виписками банку по особовому рахунку та копією меморіального ордеру №TR.65907.158.99080 від 04.10.2013, в якому зазначено про видачу кредиту згідно угоди №169, клопотання відповідача про видачу в межах відновлювальної кредитної лінії за договором №169 від 04.10.2013 коштів у розмірі 100000,00 дол. США, які містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо відсутності належних доказів на підтвердження отримання ним кредитних коштів з наступних підстав.

Абзацом 10 пункту 3 Положення про забезпечення безперервного функціонування інформаційних систем Національного Банку України та банків України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 17.06.2004 № 265, передбачено, що меморіальні ордери та виписки по особовому рахунку, а також всі складені первинні документи щодо видачі кредитних коштів роздруковуються з системи автоматизації банку, яка взаємодіє з інформаційною системою Національного Банку України.

Відповідно до абз. 2 п. 2.1 глави 2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30.12.1998 № 556, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп'ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Відповідно до п. п. 1.10, 4.1 - 4.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від 18.06.2003 (далі за текстом - Положення), операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п. п. 5.1 - 5.5 Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Згідно з п. п. 5.6, 5.8 Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Таким чином, суд приймає виписки по особовим рахункам як належні докази, якими підтверджується надання кредитних коштів та наявність заборгованості за кредитом та відсотками.

Щодо посилання відповідача на відсутність оригіналу меморіального ордера, то суд відзначає, що до матеріалів справи надано копію меморіального ордеру, отриману за допомогою програмного комплексу бухгалтерського обліку АТ «Фінростбанк», розміщеного на комп'ютерних засобах, який ведеться з часу реєстрації банку, а також, виписки за взаємопов'язаними рахунками бухгалтерського обліку щодо кредитного договору, інформація в яких відповідає операції, відображеній в меморіальному ордері.

Крім того, позивачем надано засвідчену належним чином копію клопотання (вих. №222 від 04.10.2013) за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка» скріпленим печаткою підприємства про перерахування в межах відновлювальної кредитної лінії за кредитним договором № 169 від 04.10.2014 грошових коштів на поточний рахунок №0337.840. Представник відповідача вважає, що зазначений документ не має доказової сили, оскільки наданий у копії, а оригінал позивач не надав, окрім того, форма клопотання не відповідає погодженій у договорі формі у вигляді заяви.

Відповідно до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу суду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка проявляється в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідач не оспорював дійсність кредитного договору №169 від 04.10.2013, не заявляв про підробку документів, вчинених від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка» (зокрема, клопотання на видачу кредитних коштів, платіжних доручень на перерахування коштів (процентів) за користування кредитними коштами), не надав належних доказів, які б спростовували факт отримання ним кредитних коштів.

При цьому, наполягаючи на огляді оригіналів, відповідач не обґрунтував в чому полягає невідповідність наданих копій оригіналам цих документів, як не надав суду і своїх екземплярів зазначених документів. Окрім того, доводи відповідача щодо невідповідності форми звернення директора відповідача до позивача з проханням видати кредит, формі встановленій у договорі, судом відхиляються, оскільки не спростовують ті фактичні обставини, які підтверджує наявне в матеріалах справи клопотання.

З урахуванням викладеного, судом прийняті як належні та допустимі докази відповідно до ст. ст. 34, 36 Господарського процесуального кодексу України: копія меморіального ордеру від 04.10.2013, виписки з особових рахунків, копія клопотання про видачу кредиту і суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи доказів в підтвердження отримання відповідачем від позивача кредиту.

Позивач доводить банківськими виписками, що заборгованість відповідача перед позивачем за кредитом складає 100000,00 доларів США, а за відсотками за користування кредитом складає 9687,75 доларів США за період з 01.08.2014 по 03.10.2014.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав. Належних доказів погашення заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам станом на час вирішення спору відповідачем суду не надано. Доводи відповідача про незрозумілість і неясність розрахунку позивача процентів за користування кредитом, судом відхиляються, оскільки суд перевіривши наданий позивачем розрахунок, дійшов висновку, що останній здійснений відповідно до умов договору та норм чинного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 100000,00 доларів США та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9687,75 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом враховано, що абз. 2 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд зазначає, що станом на 19.11.2015 заборгованість у загальній сумі 109687,75 дол. США за офіційним курсом НБУ (http://www.bank.gov.ua; 2391.3585 грн за 100 дол. США) на цю дату складає 2623027,33 грн. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет ОСОБА_6 Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Враховуючи те, що кредит видавався боржнику у доларах США, позивач має ліцензію на здійснення валютних операцій, задоволення позовних вимог за кредитним договором можливе шляхом стягнення іноземної валюти, а саме доларів США.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню за порушення строку повернення кредиту у розмірі 870 134,23 грн, нараховану за період з 06.10.2014 по 18.08.2015 та пеню за порушення сплати відсотків за кредитом у розмірі 87793,10 грн, нараховану за період з 02.09.2014 по 18.08.2015 .

Згідно з п. 3.11 Договору у разі невиконання або невчасного виконання грошових зобовязань по сплаті кредиту, процентів, комісії, інших платежів по цьому договору при відсутності домовленості про відстрочку погашення кредиту або процентів, боржник сплачує банку пеню від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення за весь період прострочення в розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому ОСОБА_6 Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому ОСОБА_6 Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Пунктом 5 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону ОСОБА_6 Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Пунктом 1 Розпорядження ОСОБА_6 Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» встановлено, що на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до п.п. 1 розділу 1 включено м. Донецьк (Донецька міська рада).

Розпорядженням ОСОБА_6 Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р дію розпорядження ОСОБА_6 Міністрів України від 30.10.2014 № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» зупинено.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49 Закону України «Про ОСОБА_6 Міністрів України» ОСОБА_6 Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження (ч.1 ст. 49 Закону). ОСОБА_6 Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень ОСОБА_6 Міністрів України (ч. 3 ст. 49 Закону).

Зі змісту інших положень Закону України «Про ОСОБА_6 Міністрів України» вбачається, що до повноважень ОСОБА_6 Міністрів України не входять повноваження щодо зупинення своїх розпоряджень, прийнятих відповідно до ст. 49 цього Закону. Єдиним посиланням на можливість зупинення дії акта ОСОБА_6 Міністрів України є його зупинення Президентом України з підстав, передбачених п. 15 ч. 1 ст. 106 Конституції України.

Частинами 1, 2, 7 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Розпорядження ОСОБА_6 Міністрів України від 05.112014 № 1079-р про зупинення дії Розпорядження ОСОБА_6 Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р через те, що його прийнято в порушення положень Закону України «Про ОСОБА_6 Міністрів України», що не передбачає повноважень ОСОБА_6 Міністрів України на зупинення своїх розпоряджень.

На користь таких висновків суду може свідчити також і та обставина, що прийняття ОСОБА_6 Міністрів України Розпорядження від 05.11.2014 № 1079-р фактично призвело до зупинення дії положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже зупинення дії Переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція позбавляє дієвості положень Закону, що визначає, зокрема, порядок нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями, щодо осіб, що провадили свою діяльність на визначених Переліком територіях проведення АТО.

Отже встановлений абзацом третім пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» обовязок ОСОБА_6 Міністрів України у десятиденний строк затвердити перелік населених пунктів, на території яких проводилася АТО зумовлює висновок суду про невідповідність вимогам цього Закону Розпорядження ОСОБА_6 Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р, що за приписами ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України позбавляє суд можливості застосування його (Розпорядження КМУ від 05.11.2014 № 1079-р) положень до спірних правовідносин.

При цьому, невизначеність законодавства, що утворилася внаслідок зупинення дії Розпорядження від 30.10.2014 № 1053-р, через відсутність переліку населених пунктів де проводилася АТО, в силу приписів ч. 7 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України позбавляє суд можливості відмовити у розгляді справи, що в даному конкретному випадку слід розуміти, як відмову у застосуванні до спірних правовідносин положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», тобто спір має бути розглянутий з урахуванням положень цього Закону не зважаючи на видання ОСОБА_6 Міністрів Розпорядження від 05.11.2014 № 1079-р.

Дійшовши таких висновків, суд усвідомлює той факт, що станом на час прийняття судом цього рішення в провадженні адміністративних судів різних ланок перебувають справи про визнання не чинним означеного розпорядження ОСОБА_6 Міністрів України, але, по-перше, суд, у межах розглянутої справи обмежений двомісячним строком розгляду справи, тобто справа має бути розглянута виходячи із законодавства, що діє станом на цей час, а жодних підстав для зупинення процесуального строку для розгляду справи, зупинення провадження по справі судом не встановлено. По-друге, висновки суду (адміністративного) будь-якого рівня, що вже викладено у відповідних процесуальних документах та будуть викладені у майбутньому, не позбавляють суд у межах розглядуваної справи можливості самостійно визначити законодавство, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин та не застосовувати положення актів державних органів, що, саме на його думку, не відповідають законодавству.

Крім того, при прийнятті цього рішення суд керується принципом розумності та справедливості, що в контексті розглядуваної справи та загальновідомого факту про проведення антитерористичної операції, зокрема на території міста Донецька дає суду підстави застосувати до спірних правовідносин положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже той факт, що місто Донецьк, відноситься до населених пунктів, на території яких проводилася АТО жодних сумнівів не визиває та зволікання ОСОБА_6 Міністрів України із виконанням покладеного на нього Законом обовязку із нормативного визначення та затвердження згаданого Переліку, а також недотримання ОСОБА_6 Міністрів України встановлених законом процедур запровадження у дію вже затвердженого Переліку не може бути підставою для позбавлення судом відповідача гарантій, передбачених цим Законом, що з огляду на приписи ч. 7 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України могло б бути кваліфіковано Європейським судом з прав людини, як порушення права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення пені за несвоєчасні повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» завданням суду при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України. Гарантоване Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» право бути звільненим від відповідальності за невиконання зобовязань щодо повернення кредиту не може бути ілюзорним.

За змістом п. 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 по справі «Серявін та інші проти України» будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, якою це право встановлено, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду є джерелом права для національних судів. Враховуючи викладене та принцип верховенства права, закріплений у ст. 8 Конституції України, суд вважає, що незабезпечення державними органами передумов виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» порушує той самий «справедливий баланс» та не може бути підставою для відмови в захисті прав відповідача судом.

Висновки суду про відмову у задоволені позову в частині вимог про стягнення пені ґрунтуються, в тому числі, на положеннях інших вимог законодавства, що мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Наказом Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» до таких районів віднесено, зокрема, Донецьку область без будь-яких виключень, тобто факт проведення на території Донецької області в цілому антитерористичної операції є доведеним.

Враховуючи вищевикладене суд відмовляє в задоволені вимог про стягнення пені за порушення строку повернення кредиту у розмірі 870 134, 23 грн та пені за порушення сплати відсотків за кредитом у розмірі 87793,10 грн, нарахованої в період проведення антитерористичної операції.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача на користь Державного бюджету України.

При цьому, оскільки спір виник з вини відповідача, а позивач мав формальне право здійснити нарахування штрафних санкцій у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань з повернення кредитних коштів, а також керуючись принципом справедливості суд вважає, що вся сума судового збору у розмірі 65634,21 грн, яка підлягає сплаті, виходячи зі ставок судового збору станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду (31.08.2015 згідно поштового штампу на конверті), має бути покладена на відповідача, незалежно від того, що позовні вимоги судом задоволено частково, що узгоджується із приписами ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка» (83034, м.Донецьк, вул. Липецька, 47-Б, ідентифікаційний код 38220142) на користь Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» (65104, м. Одеса, проспект Академіка Глушка, 13, ідентифікаційний код 14366762) заборгованість по кредиту у розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США 00 центів, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9687 (девять тисяч шістсот вісімдесят сім) доларів США 75 центів.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранспоставка» (83034, м.Донецьк, вул. Липецька, 47-Б, ідентифікаційний код 38220142) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 65634 (шістдесят пять тисяч шістсот тридцять чотири) грн 21 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено: 24.11.2015

Суддя М.В. Сажнева