ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.11.2015 Справа № 905/2597/15

Господарський суд Донецької області у складі

головуючого судді Кучерявої О.О.,

при секретарі судового засідання Асмановій Е.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрросмаш»

про визнання договору поставки №15/1959 від 27 грудня 2012 року недійсним,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, за довір. від 19.11.2015р. №17/64,

від відповідача: не зявився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрросмаш» про визнання договору поставки №15/1959 від 27 грудня 2012 року недійсним.

Правовою підставою визнання договору недійсним позивача вважає норми статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що господарська діяльність відповідача є сумнівною, тому існування між сторонами господарських відносин, на думку позивача, може призвести до пасивного ухилення останнього від сплати податків. Крім того, позивач зазначає, що договір породжує не ті правові наслідки, на котрі останній розраховував під час укладання договору, що суперечить ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Одночасно позивач посилається на приписи ч.1.ст.230 ЦК України, що передбачає вчинення правочину під впливом обману. Просив визнати вищевказаний договір недійсним.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки невідомі. Заяв про розгляд справи у його відсутність та заперечень на позов не надходило.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням того, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а норми статті 129 Конституції України одним з принципів судочинства визначають свободу у наданні сторонами суду доказів та у доведенні перед судом їх переконливості, судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає за можливе розглянути справу, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, за наявними в справі матеріалами.

Клопотань щодо фіксації судового процесу не заявлено, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд,

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрросмаш» (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (Покупець) укладений договір поставки № 15/1959 (надалі по тексту договір), за умовами якого, Постачальник зобовязується передати у власність Покупця, а Покупець приймає та оплачує товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, виробник якої визначені у специфікаціях, які є невідємними частинами договору (пункт 1.1 договору).

Ціна продукції вказується в специфікаціях, які є невідємними частинами чинного договору (пункт 2.1 договору).

Згідно із пунктом 2.2 договору орієнтовна сума договору на момент укладення складає 39600 грн. без ПДВ, ПДВ 7920 грн., всього з ПДВ 47520 грн. Загальна сума договору є змінною величиною та складається з суми усіх специфікацій, що оформлені до договору.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що строки та умови поставки товару вказуються в специфікаціях.

Датою поставки товару вважається дата його передання Покупцю Постачальником у встановленому в специфікації місці (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 6.1 договору, Постачальник зобовязується надати Покупцю одночасно з товаром наступні документи: рахунок; сертифікат якості (паспорт, технічний паспорт, сертифікат відповідності); накладну (в накладній обовязкове посилання на отримувача товару); податкову накладну; товарно-транспортну накладну.

Згідно із пунктом 8.2 договору, сторони дають згоду на застосування в процесі прийомки товару правил, передбачених Інструкціями Держарбітражу при Раді міністрів СРСР про порядок прийомки товару виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю (П-6) та про порядок прийомки товару виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю (П-7).

Пунктом 9.3 договору встановлено, що умови оплати обумовлюються на кожну партію продукції та визначаються в специфікаціях до договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 січня 2014 року (пункт 13.2 договору).

Матеріали справи не містять доказів у підтвердження наявності заяви про розірвання договору або його припинення, яка б направлялась сторонами.

За умовами договору сторонами складені та підписані специфікації до договору, якими останні дійшли згоди щодо найменування товару, умов та строків поставки, строків оплати.

Сторонами складені та підписані додаткові угоди до договору №№1, 2, 5, 6, від 30 квітня 2013 року, від 01 жовтня 2013 року, від 24 липня 2014 року умовами яких останні дійшли згоди щодо найменування, кількості, вартості товару.

28 листопада 2013 року сторонами складено додаткову угоду до договору №3, відповідно до пункту 1 якої внесені зміни до пункту 13.2 договору, строк дії договору встановлено до 31 січня 2015 року.

Згідно із додатковою угодою №7 від 22 вересня 2014 року сторонами внесені зміни до пункту 1 специфікації №3 від 22 листопада 2013 року та викладено в наступній редакції: «умови поставки FCA зі складу постачальника м. Донецьк (в редакції ІНКОТЕРМС 2010) транспортом та рахунок покупця, за довіреністю сторін допускається поставка товару транспортом та за рахунок постачальника на умовах FCA м. Донецьк (в редакції ІНКОТЕРМС 2010) в даному випадку покупець сплачує транспортні витрати постачальнику згідно виставленого рахунку. Вантажовідправник ТОВ «Укрросмаш».

На виконання умов договору Постачальником виставлені рахунки на оплату товару: №50 від 04 грудня 2014 року на суму 17590, 68 грн., №16 від 05 березня 2014 року на суму 7781, 40 грн., №54 від 22 травня 2013 року на суму 6961, 68 грн., №109 від 10 грудня 2013 року на суму 7883, 58 грн., №102 від 08 листопада 2013 року на суму 8371, 44 грн., №105 від 26 листопада 2013 року на суму 6478, 56 грн., №61 від 21 червня 2013 року на суму 7745, 76 грн., №58 від 06 червня 2013 року на суму 7230, 96 грн., №85 від 20 вересня 2013 року на суму6248, 88 грн., №91 від 03 жовтня 2013 року на суму 8252, 64 грн., №96 від 24 жовтня 2013 року на суму 7278, 48 грн., №111 від 24 грудня 2013 року на суму 5116, 86 грн., №81 від 03 вересня 2013 року на суму 6027, 12 грн., №78 від 14 серпня 2013 року на суму 5781, 60 грн., №63 від 03 липня 2013 року на суму 1892, 88 грн., № 69 від 11 липня 2013 року на суму 5718, 24 грн., №75 від 05 серпня 2013 року на суму 4942, 08 грн., № 74 від 01 серпня 2013 року на суму 1948, 32 грн., №3 від 10 січня 2013 року на суму 5417, 28 грн., №7 від 22 січня 2013 року на суму 5979, 60 грн., №30 від 22 травня 2014 року на суму 2947, 50 грн., №29 від 16 травня 2014 року на суму 2986, 80 грн., №26 від 16 квітня 2014 року на суму 6492, 36 грн., №27 від 28 квітня 2014 року на суму 7655, 64 грн., №11 від 14 лютого 2014 року на суму 7600, 62 грн., №2 від 14 січня 2014 року на суму 7380, 54 грн., №22 від 03 квітня 2014 року на суму 7977, 90 грн., №44 від 19 вересня 2014 року на суму 7742, 10 грн., №43 від 05 вересня 2014 року на суму 7985, 76 грн., №36 від 27 червня 2014 року на суму 3914, 28 грн., №45 від 22 вересня 2014 року на суму 23282, 30 грн., №42 від 15 серпня 2014 року на суму 8276, 58 грн.,№41 від 25 червня 2014 року на суму7404, 12 грн., №33 від 6 червня 2014 року на суму 5895 грн., №6 від 27 січня 2014 року на суму 6248, 70 грн., №35 від 20 червня 2014 року на суму 3843, 54 грн., №30 від 28 травня 2014 року на суму 6610, 26 грн., №60 від 26 червня 2013 року на суму 68400 грн., №50 від 08 травня 2013 року на суму 6732 грн., №43 від 18 квітня 2013 року на суму6343, 92 грн., №41 від 09 квітня 2013 року на суму4593, 60 грн., №22 від 21 лютого 2013 року на суму 6724, 08 грн., №37 від 22 березня 2013 року на суму7246, 80 грн., №29 від 07 березня 2013 року на суму 6953, 76 грн., №50 від 04 грудня 2014 року на суму 17590, 68 грн.

Матеріали справи містять належним чином засвідчені копії видаткових накладних, які підтверджують факт поставки товару за договором, зокрема: №16 від 05 березня 2014 року на суму 7781, 40 грн., №50 від 04 грудня 2014 року на суму17590, 68 грн., №54 від 22 травня 2013 року на суму6961. 68 грн.. №128 від 10 грудня 2013 року на суму7883, 58 грн., №105 від 08 листопада 2013 року на суму8371, 44 грн., №123 від 26 листопада 2013 року на суму6478, 56 грн., №59 від 21 червня 2013 року на суму 7745,76 грн., №55 від 06 червня 2013 року на суму 7230, 96 грн., №88 від 20 вересня 2013 року на суму 6248, 88 грн., №94 від 03 жовтня 2013 року на суму 8252, 64 грн., №99 від 24 жовтня 2013 року на суму7278, 48 грн., №130 від 24 грудня 2013 року на суму 5116, 86 грн., №84 від 03 вересня 2013 року на суму6027, 12 грн., №80 від 14 серпня 2013 року на суму5781, 60 грн., №64 від 03 липня 2013 року на суму1892, 88 грн., №69 від 11 липня 2013 року на суму5718, 24 грн., №74 від 05 серпня 2013 року на суму4942, 08 грн., №73 від 01 серпня 2013 року на суму 1948, 32 грн., №3 від 10 січня 2013 року на суму5417, 28 грн., №7 від 22 січня 2013 року на суму5979, 60 грн., №29 від 22 травня 2014 року на суму2947, 50 грн., №28 від 16 травня 2014 року на суму2986, 80 грн.. №26 від 16 квітня 2014 року на суму6492, 36 грн., №27 від 28 квітня 2014 року на суму7655, 64 грн., №11 від 14 лютого 2014 року на суму7600, 62 грн., №2 від 14 січня 2014 року на суму7380, 54 грн., №22 від 03 квітня 2014 року на суму 7977, 90 грн.,№44 від 19 вересня 2014 року на суму7742, 10 грн., №43 від 05 вересня 2014 року на суму7985, 76 грн., №36 від 27 червня 2014 року на суму 3914, 28 грн., №45 від 22 вересня 2014 року на суму23282, 30 грн., №42 від 15 серпня 2014 року на суму8276, 58 грн., №41 від 25 липня 2014 року на суму7404, 12 грн., №33 від 06 червня 2014 року на суму 5895 грн., №35 від 20 червня 2014 року на суму 3843, 54 грн., №30 від 28 травня 2014 року на суму6610, 26 грн., №50 від 08 травня 2013 року на суму 6732 грн., №63 від 06 липня 2013 року на суму39102 грн., №43 від 18 квітня 2013 року на суму 6343, 92 грн., №41 від 09 квітня 2013 року на суму 4593, 60 грн., №20 від 21 лютого 2013 року на суму 6724, 08 грн., №35 від 22 березня 2013 року на суму7246, 80 грн., №28 від 07 березня 2013 року на суму 6953, 76 грн., №19 від 20 березня 2014 року на суму 7702, 80 грн., №6 від 27 січня 2014 року на суму 6248, 70 грн.

Платіжними дорученнями №100639 від 29 вересня 2014 року, №99864 від 05 вересня 2014 року, №99840 від 04 вересня 2014 року, №99839 від 04 вересня 2014 року, №94219 від 08 квітня 2013 року, №93687 від 21 березня 2013 року, №93277 від 05 березня 2013 року, №99308 від 24 липня 2014 року, №99341 від 14 серпня 2014 року, №100714 від 01 жовтня 2014 року, №233 від 17 квітня 2013 року, №605 від 07 травня 2013 року, №1072 від 20 травня 2013 року, №1601 від 05 червня 2013 року, №1923 від 20 червня 2013 року, №2094 від 27 червня 2013 року, №2421 від 10 липня 2013 року, №2990 від 01 серпня 2013 року, №3030 від 12 серпня 2013 року, №4904 від 03 вересня 2013 року, №5364 від 20 вересня 2013 року, №5759 від 04 жовтня 2013 року, №6242 від 7000 грн., №6728 від 7000 грн., 7850 від 10 грудня 2013 року, №8260 від 23 грудня 2013 року, №73053 від 13 січня 2014 року, №73315 від 24 січня 2014 року, №75316 від 19 лютого 2014 року, №78245 від 05 березня 2014 року, №7396 від 22 листопада 2013 року, №79301 від 19 березня 2014 року, №79292 від 19 березня 2014 року, №80006 від 03 квітня 2014 року, №796394 від 16 квітня 2014 року, №800012 від 14 травня 2014 року, №800287 від 23 травня 2014 року, №800579 від 04 червня 2014 року, №800640 від 10 червня 2014 року, №801003 від 23 червня 2014 року, №801031 від 03 липня 2014 року, №801227 від 14 жовтня 2014 року, №801279 від 15 жовтня 2014 року, №801331 від 16 жовтня 2014 року, №801604 від 22 жовтня 2014 року, №80180321 від 03 листопада 2014 року, №515 від 12 листопада 2014 року, №584 від 17 листопада 2014 року, №1169 від 02 грудня 2014 року, №5431 від 15 січня 2015 року, №3198 від 18 лютого 2015 року сплачувалось вартість товару.

Предмет позовних вимог визнання недійсним договору . Фактично позивач ставить під сумнів фінансово-господарську діяльність відповідача, вбачає у діях останнього порушення прав ПАТ "Енергомашспецсталь", передбачених податковим законодавством, внаслідок чого вважає, що договір породжує не ті правові наслідки, на котрі позивач розраховував під час його укладання, є вчиненим під впливом обману, що суперечить ч.5 ст.203 ЦК України та передбачено ч.1.ст.230 ЦК України.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, стаття 203 ЦК України встановлює перелік вимог, яким повинен відповідати правочин для набрання їм чинності, тобто юридичної сили.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Способи волевиявлення та форми правочину врегульовані в статті 205 Цивільного кодексу України, за якою правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Як встановлено у ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів.

Зокрема, до обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз.4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами та доповненнями)).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 того ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Положення частини п'ятої статті 203 ЦК України, яким визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

У свою чергу частина 1 статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Разом з тим, у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами та доповненнями)) передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків.

Як встановлено судом, обома сторонами вчинено ряд дій на виконання його умов, що свідчить про їх намір створити юридичні наслідки у зв'язку з укладенням такого договору.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що на час вчинення спірного правочину визначені у ньому правові наслідки не могли реально настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, ненадання технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували вчинення ним оспорюваних договорів під впливом обману, тобто внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення правочину.

Доводи позивача стосовно сумнівності підприємницької діяльності відповідача є не підтвердженими будь-якими доказами у справі, навпаки, зобовязання за спірним договором відповідачем виконані у повному обсязі та прийняті позивачем без заперечень.

Відповідно до статей 33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання, суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Судом не встановлено підстав, з наявністю яких законодавство України повязує недійсність договору, відповідно позовні вимоги є недоведеними, внаслідок чого суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрросмаш» про визнання договору поставки №15/1959 від 27 грудня 2012 року недійсним - відмовити.

У судовому засіданні 24 листопада 2015 року проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 29 листопада 2015 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Суддя О.О. Кучерява