ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" грудня 2015 р.Справа № 916/4168/15

За позовом: Державне підприємство "Адміністрація морських портів України"; в особі, якою є Одеська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту);

До відповідача: Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт"

про стягнення 184539,41 грн.;

Суддя Літвінов С.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №б/н від 23.09.2014р.

Від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №20/7-1438 від 17.08.2015р.

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі якою є Одеська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача: Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт" про стягнення 184539,41 грн..

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.10.2015р. порушено провадження у справі №916/4168/15 та призначено до розгляду.

Відповідач надав до суду заперечення на позовну заяву відповідно яких позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав викладених у запереннях.

02.12.2015р. представник позивача підтримає позовні вимоги та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні 23.11.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

31.10.2013 р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів» (далі -Позивач, Адміністрація) та Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» іалі - Відповідач, ДП «ОМТП») було укладено договори № 56-В-ОДФ-13 та № 57-В-ОДФ-13 ірю відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Ціна договору № 56-В-ОДФ-13 становила 503 289,29 грн (без ПДВ), договору № 57-В-ЗДФ-13 - 419 407, 75 грн (без ПДВ). Відповідно до умов договорів нарахування ПДВ мало їдійснюватися відповідно до чинного законодавства України. Так, згідно з рахунками, виставленими ДП «ОМТП» Адміністрації для оплати за вказаними договорами, а саме, рахунки зід 31.10.2013 р. № 251414, від 16.01.14 р. № 251745, на суми компенсації нараховано ПДВ у зозмірі 20% (податкові зобов'язання) та виписано відповідні податкові накладні: від 31.10.2013 р. № 460 на суму 603 947,15 грн, у т.ч ПДВ - 100 657,86 грн, від 16.01.2014 р. № 55 на суму 503 289,30 грн, у т.ч. ПДВ - 83 881,55 грн. Зазначені рахунки були оплачено Адміністрацією в повному обсязі відповідно до платіжних доручень № 969 від 01.11.13 р. та № 376 від 11.02.14 р. у сумі 603 947,15 грн та 503 289,30 грн відповідно.

З метою роз'яснення питання оподаткування ПДВ сум компенсації витрат зі сплати земельного податку Позивач звернувся до Міністерства доходів та зборів України з відповідним запитом та 08.04.2014 р. було отримано індивідуальну податкову консультацію від 28.03.14р. № 5592/6/99-99-19-03-02-15. відповідно до якої суми компенсації зі сплати земельного податку, які сплачуються Адміністрацією реорганізованим підприємствам морського транспорту, не оподатковуються ПДВ. У свою чергу, ДП «ОМТП» також звернулося до Міністерства доходів та зборів України з аналогічним запитом з метою роз'яснення питання оподаткування ПДВ сум компенсації витрат зі сплати земельного податку та отримало роз'яснення податкового законодавства аналогічного змісту - податкова консультація від 26.05.2014 р. № 9359/6/99-99-03-02-15.

Таким чином, грошові кошти (суми), нараховані за договорами від 31.10.2013 р. № 56-В-ОДФ-13 та № 57-В-ОДФ-13 як ПДВ, є такими, що зайво сплачені, в Відповідачем, відповідно, отримані без достатніх правових підстав, а отже, підлягають поверненню Адміністрації у розмірі 184 539,41грн.

Отже, ціна цього позову становить 184 539,41 грн., що тотожно сумам, зайво сплаченим (без достатніх правових підстав) Позивачем на адресу Відповідача за договорами компенсації зі сплати земельного податку, а саме: 184 539,41 грн = 603 947,15 грн (за договором №56-В-ОДФ-13) + 503 289,30 грн (за договором № 57-В-ОДФ-13).

Таким чином, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав та інтересів та просить суд стягнути з відповідача 184539,41грн. як зайво сплачених коштів. .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

У разі порушення своїх цивільних прав та інтересів, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересів (ст. 15 ЦК Україна).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) встановлено, об'єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Кодексу.

Під постачанням послуг розуміється будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав щодо таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (підпункт 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 Кодексу).

Водночас згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Кодексу передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 Кодексу) та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їхподальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності х.татника податку.

Отже, сплата реорганізованими державними іідприємствами морського транспорту земельного податку та отримання компенсації від ДП „АМПУ за понесені витрати зі сплати земельного податку не може розцінюватись як операція з постачання послуг для цілей оподаткування податком на додану вартість.

Таким чином, кошти, які надходять до ДП «ОМТП» у вигляді компенсації з оплати земельного податку, до бази оподаткування не включаються та податком на додану вартість не оподатковуються.

Отже, сума 184 539,41 грн є такою, що зайво сплачена Адміністрацією та відповідно отримана Відповідачем без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією зі сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Факт безпідставного завищення зобов'язань за вищезазначеними договорами та порушення вищезазначених норм законодавства відображено в довідці Державної фінансової інспекції в Одеській області від 28.07.2015 р. ревізії фінансово-господарської діяльності ДП „АМПУ в частині діяльності Одеської філії ДП «АМПУ» за період з 01.05.2012 по 30.04.15 р., листі Державної фінансової інспекції в Одеській області від 03.09.15 р. № 15-05-23-14/8250 з вимогами щодо усунення виявлених під час ревізії порушень законодавства.

Заперечення відповідача судом до уваги не приймаються так як відповідно до п. 50.1. ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Таким чином, ДП «ОМТП», отримавши податкову консультацію Міністерства доходів та зборів України, керуючись пунктом 50.1. статті 50 ПК України Кодексу та з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Кодексу, не просто могло, а зобов'язане було подати до податкового органу за місцем реєстрації уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок з метою зменшення своїх податкових зобов'язань перед Державним бюджетом України.

Відповідно до ПК України, подача уточнюючого розрахунку ДП «ОМТП» у зв'язку з переплатою податком на додану вартість, відповідно, зменшує майбутні податкові зобов'язання ДП «ОМТП» з ПДВ на суму переплати, а отже, твердження представників ДП «ОМТП» щодо повернення грошових коштів з Державного бюджету є такими, що не відповідають дійсності, так як чинним законодавством України передбачено та визначено корегування податкових зобов'язань з податків та зборів.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи відповідачем не було належним чином доведено суду та доказано виконання своїх зобовязань.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини справи позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості є обґрунтованими, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають задоволенню.

Згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2768,09 грн.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" (65026, м. Одеса, Митна площа, 1, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в особі Одеська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) (65026, м. Одеса, Митна площа, 1, ) суму у розмірі 184539,41грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2768,09 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 04 грудня 2015 р.

Суддя С.В. Літвінов