ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа № 914/2323/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 (пред-к за довіреністю)

від відповідача (скаржник) не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства Перлина Нова б/н від 15.10.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 01.10.2015 року (головуючий суддя Цікало А.І.)

у справі № 914/2323/15

за позовом: Фермерського господарства Волиньагроком ОСОБА_3 с.Пірванче, Волинська область

до відповідача: Фермерського господарства Перлина Нова, с.Стоянів, Львівська область

про стягнення 186 554,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 01.10.2015 року у справі № 914/2323/15 позов задоволено. Стягнуто з Селянського фермерського господарства Перлина на користь Фермерського господарства Волиньагроком ОСОБА_3 186554 грн. 65 коп. (з яких: 135270,00 грн. основний борг; 27338,26 грн. пеня; 23946,39 грн. - інфляційні) та 3731 грн. 10 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не оплатив надані позивачем послуги з польових робіт за договором про надання послуг у повному розмірі та у встановлені строки, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, на яку позивачем нараховано пеню та інфляційні втрати.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи це тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не було застосовано ст. 551 ЦК України та не було зменшено розміру пені, який перевищує розмір збитків, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Також покликається на те, що позивач включав до періоду обрахунку неустойки та інфляційних втрат також дні сплати заборгованості відповідачем. Крім того, зазначає, що Селянське (фермерське) господарство «Перлина» змінило своє найменування як в частині організаційно-правової форми, так і в частині назви - на Фермерське господарство «Перлина Нова» без зміни ідентифікаційного коду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим, що жодних претензій щодо якості наданих послуг від відповідача не одержано, отриманих послуг у встановлені строки не оплачено. Крім того, залишок непогашеного боргу становить 135 270,0 грн., розмір інфляційних - 23 946,39 грн., а розмір пені - 27 338,26 грн., який не перевищує розміру збитків. Зазначає, що ним як позивачем не було застосовано до відповідача право на стягнення 3 процентів річних згідно ст. 625 ЦК України та стягнення інфляційних втрат за весь період прострочення боржника. Крім того, скаржник не звертався з заявою про зменшення пені в суді першої інстанції і не уповноважив свого представника на участь у призначених судом першої інстанції засіданнях.

У судове засідання не зявився представник відповідача, хоча відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін апеляційним судом не визнавалася обовязковою, участь представника сторони в судовому засіданні є правом, а не обовязком, вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача (скаржника) на підставі наявних доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.01.2014р. між Селянським фермерським господарством Перлина (Замовник; відповідач у справі) в особі голови ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту з одного боку, і Фермерським господарством Вольньагроком (Виконавець; позивач у справі) в особі голови ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту з іншого боку, що разом іменуються сторони, укладено Договір про надання послуг №1/1 (надалі Договір), оригінал якого, як зазначив суд першої інстанції, було оглянуто в судовому засіданні,

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2015 року було зареєстровано зміни до Статуту відповідача щодо зміни його найменування, зокрема, найменування відповідача було змінено з Селянського (фермерського) господарства «Перлина» - на «Фермерське господарство «Перлина Нова» без зміни ідентифікаційного коду перейменованої юридичної особи (відповідача).

Пунктом 1.1. Договору передбачено, що за завданням Замовника (відповідача) Виконавець (позивач) надає Замовнику послуги з польових робіт в кількості і за цінами зазначеними в Актах прийому-передачі робіт (надання послуг) і накладних, які є невідємною частиною Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу комплекс сільськогосподарських робіт (посів, дискування, обмолот), що підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 47 від 26.09.2014 р. на суму 198270,00 грн., який підписаний сторонами без претензій та зауважень (а.с.16).

Відповідно до п. 4.3. Договору, Замовник зобовязаний оплатити визначену в акті про надання послуг вартість послуг у трьохденний строк з моменту підписання такого акту.

Позивач зазначив, що у встановлений договором строк відповідач не оплатив отриманих послуг (робіт). Відповідачем, починаючи з 08.12.2014 року, частинами оплачено лише частину основного боргу в розмірі 63 000,00 грн., а отже заборгованість відповідача перед позивачем становить 135 270,00 грн.

Як підтверджено матеріалами справи, позивачем 21.04.2015 р. скеровано на адресу відповідача акт звірки взаєморозрахунків за період з 26.09.2014р. по 01.04.2015р. з листом, в якому зазначено, що у разі неотримання позивачем у 10-денний термін підписаного Акту звірки зі сторони відповідача, вважатиметься, що взаєморозрахунки погоджено. Вказаний лист вручено відповідачу 23.04.2015 року.

13.05.2015 р. позивачем скеровано відповідачу вимогу №33 від 08.05.2015р. про сплату заборгованості в розмірі 135270,00 грн., яку відповідачу вручено 19.05.2015 р. Відповіді на вимогу позивачем не отримано.

Предметом позову є стягнення заборгованості за Договором в загальній сумі 186 554,65 грн. (з яких: 135270,00 грн. основний борг; 27338,26 грн. пеня; 23946,39 грн. інфляційні втрати).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Встановлено, що позивач надав відповідачу послуги з польових робіт на суму198270,0 грн., а відповідач зобовязувався оплатити отримані послуги, проте оплату провів лише частково на суму 63000,00 грн., що підтверджується відповідними банківськими виписками, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 135270,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснював оплату отриманих послуг частинами, починаючи з 08.12.2014 року.

У матеріалах справи, як і в апеляційній скарзі, відсутні будь які заперечення відповідача з приводу розміру основного боргу.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог про стягнення з відповідача 135270,00 грн. основного боргу.

Також, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України за період з 30.09.2014 року по 31.03.2015 року в розмірі 23 946,39 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

Апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок позивача, враховуючи встановлення факту порушення відповідачем зобовязання з оплати отриманих послуг у встановлений строк, погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 23 946,39 грн. інфляційних втрат.

Також, позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 30.09.2015 року по 31.03.2015 року в розмірі 27338,26 грн.

Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 5.2. Договору про надання послуг №1/1 від 03.01.2014 р. передбачено, що за недотримання строків оплати наданих послуг Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (Постанова Верховного суду України від 7 листопада 2011 року).

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У підпункті 2.5 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань розяснено, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Апеляційний суд зазначає, що з наданого позивачем розрахунку, який було уточнено в суді першої інстанції, вбачається, що день фактичної сплати суми заборгованості не було включено позивачем в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 27338,26 грн. пені.

Щодо доводів скаржника про обовязок суду першої інстанції зменшити розмір пені, заявленої до стягнення, то слід зазначити наступне.

Скаржник покликається на ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Право господарського суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, встановлено також й пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Застосування вказаних норм закону є виключно правом суду, а не його обовязком.

Відтак, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Також, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

У чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, при наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка доказам, якими заявник обґрунтовує клопотання про зменшення неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в суді першої інстанції не подавалося клопотання про зменшення розміру пені.

Відповідачем не доведено винятковості даного випадку для зменшення розмірі пені. Відповідач не обґрунтовує, у співставленні з якими саме збитками кредитора заявлений до стягнення розмір пені є надмірно великим.

Враховуючи вищенаведене, інтереси обох сторін, апеляційний господарський суд не вбачає порушення матеріального права з боку суду першої інстанції щодо відмови у клопотанні про зменшення розміру пені при прийнятті оскаржуваного рішення, враховуючи також те, що це є правом суду.

Інші заперечення та доводи скаржника у апеляційній скарзі не підтверджені належними доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 33,34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Слід зазначити, що скаржником за подання апеляційної скарги сплачено 4328,0 грн. судового збору. Проте до сплати підлягала сума 3077.80 грн. А відтак, надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1250,0 грн. підлягає поверненню скаржнику.

Керуючись ст.ст. 83, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 01.10.2015 року у справі № 914/2323/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства Перлина Нова б/н від 15.10.2015 року без задоволення.

2. Повернути Фермерському господарству Перлина Нова (ідентифікаційний код 32562198) з державного бюджету України надміру сплачений судовий збір в розмірі 1250,0 (тисяча двісті пятдесят) грн.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 07.12.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1