РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015Справа №910/24170/15

За позовомУнікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG)
доПублічного акціонерного товариства «Укрнафта»
простягнення 21 943 079,00 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Кацер Ю.І., Рибак - Сікорський А.Б.
від відповідача:Мануілова Я.І., Красюк Н.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG) (надалі - «Банк») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (надалі - «Товариство») про стягнення 19 192 620,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконує грошові зобов'язання по виплаті на користь позивача, як акціонера Товариства, суми дивідендів за 2011, 2012 та 2013 роки, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 16 420 144,36 грн. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2 594 328,81 грн. та 3% річних у розмірі 178 147,20 грн. за прострочення виконання зобов'язання з виплати дивідендів у спірний період.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 21.10.2015 р.

19.10.2015 р. представником позивача до канцелярії суду подано заяву про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача прострочені дивіденди у розмірі 16 420 144,36 грн., інфляційні у розмірі 2 876 817,18 грн., 3% річних у розмірі 261 822,40 грн. та пеню у розмірі 2 384 295,06 грн. Вказана заява відповідає приписам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та була прийнята судом для подальшого розгляду.

Представником відповідача в судовому засіданні 21.10.2015 р. надано суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, вказував на безпідставність нарахування інфляційних та 3% річних на заявлену суму заборгованості зі сплати дивідендів, а також на необхідність утримання сум податку на репатріацію.

В судових засіданнях 21.10.2015 р. та 09.11.2015 р. судом оголошувались перерви на 09.11.2015 р. та 23.11.2015 р. відповідно.

Представники позивача в судове засідання з'явилися, вимоги ухвали суду виконали, позовні вимоги з урахуванням поданої 19.10.2015 р. заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог підтримали та просили задовольнити.

Представники відповідача в судове засідання з'явилися, на виконання вимог суду надали пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішеннями Загальних зборів акціонерів Товариства, оформленим протоколом №22 від 10.10.2014 р., (надалі - «Рішення») вирішено:

- затвердити прибуток: за 2011 рік у розмірі 2 181 892 000,00 грн., за 2012 рік у розмірі 1 428 110 724,00 грн.; за 2013 рік у розмірі 189 886 355,00 грн.;

- затвердити наступний порядок розподілу прибутку: за 2011 рік - 2 181 612 957,30 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам; за 2012 рік - 1 427 836 668,30 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам; за 2013 рік - 189 799 785,00 грн. направити на виплату акціонерам;

- виплату дивідендів за 2011, 2012 та 2013 роки здійснити у строк з 20.10.2014 р. по 10.04.2015 р.

Станом на 20.10.2014 р. Банк був власником 260 414 штук простих іменних акцій Товариства, що підтверджується випискою про стан рахунку у цінних паперах №1/2 від 10.06.2015 р.

Листом від 01.04.2015 р. Банк звернувся до Товариства стосовно виплати дивідендів за 2011-2013 роки, за змістом якого просив нарахувати дивіденди на інвестиційний рахунок №0001, відкритий у ПАТ «Укрсоцбанк».

Листом №06.5-186/6279 ПАТ «Укрсоцбанк» повідомило позивача про те, що станом на 17.08.2015 р. вказана фінансова установа не отримувала жодних платежів, які б стосувалися виплати Товариством дивідендів за 2011-2013 роки на користь Банку.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по виплаті на користь Банку, як акціонеру Товариства, дивідендів за 2011-2013 роки у розмірі 16 240 144,36 грн.

Статтею 167 Господарського кодексу України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно із п. 8) ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Відповідно до ст. 152 Цивільного кодексу України акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» встановлено, що акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Статтею 25 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що ножною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: 1) участь в управлінні акціонерним товариством; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; 4) отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства. Одна проста акція товариства надає акціонеру один голос для вирішення кожного питання на загальних зборах, крім випадків проведення кумулятивного голосування. Акціонери-власники простих акцій товариства можуть мати й інші права, передбачені актами законодавства та статутом акціонерного товариства.

Згідно із ч. 4 ст. 5 Закону України «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підтвердженням права власності на цінні папери є сертифікат, а в разі знерухомлення цінних паперів чи їх емісії в бездокументарній формі - виписка з рахунку у цінних паперах, яку зберігач зобов'язаний надавати власнику цінних паперів.

З огляду на викладені положення вбачається, що правовою підставою набуття майнових прав акціонера акціонерного товариства (в т.ч. права на одержання дивідендів) є набуття права на відповідну акцію товариства.

Матеріалами справи (випискою про стан рахунку у цінних паперах №1/2 від 10.06.2015 р.) підтверджується, що станом на 20.10.2014 р. Банк був власником 260 414 штук простих іменних акцій Товариства, що в силу положень ст.ст. 2, 25 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», ст. 167 Господарського кодексу України та ст. 152 Цивільного кодексу України свідчить про існування у нього права на отримання частини прибутку акціонерного товариства (дивідендів).

За змістом ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів. Виплата дивідендів за привілейованими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку відповідно до статуту акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців після закінчення звітного року. У разі відсутності або недостатності чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку минулих років виплата дивідендів за привілейованими акціями здійснюється за рахунок резервного капіталу товариства або спеціального фонду для виплати дивідендів за привілейованими акціями. Рішення про виплату дивідендів та їх розмір за простими акціями приймається загальними зборами акціонерного товариства.

Наявним в матеріалах справи Рішенням підтверджується затвердження Загальними зборами акціонерів Товариства прибутку за 2011-2013 роки, визначення його розподілу, розміру, порядку та строків виплати дивідендів акціонерам.

Таким чином, з прийняттям наведеного Рішення Товариство взяло на себе зобов'язання із виплати в т.ч. на користь Банку дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2011-2013 роках у розмірі 18 244 604,84 грн. (в тому числі, 10 476 455,22 грн. за 2011 рік, 6 856 700,62 грн. за 2012 рік та 911 449,00 грн. за 2013 рік) у строк з 20.10.2014 р. по 10.04.2015 р. згідно повідомлених Банком банківських реквізитів, за якими необхідно здійснити перерахування належних йому дивідендів.

Листом від 01.04.2015 р. Банк звернувся до Товариства із зверненням на виплату дивідендів за 2011-2013 роки, за змістом якого просив нарахувати дивіденди на інвестиційний рахунок №0001, відкритий у ПАТ «Укрсоцбанк».

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, визначених Рішенням строків та факту повідомлення Банком Товариства банківських реквізитів, за якими необхідно здійснити перерахування належних спірних дивідендів грошове зобов'язання відповідача по виплаті на користь позивача дивідендів за 2011-2013 роки мало бути виконано до 10.04.2015 р.

Згідно п. 160.1 ст. 160 Податкового кодексу України будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, слід розуміти, зокрема, дивіденди, які сплачуються резидентом (пп. «б» п. 160.1 ст. 160 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень п. 160.2 ст. 160 цього ж Кодексу резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів за ставкою у розмірі 15% їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України, що набрали чинності, з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати.

В силу приписів п. 1 ст. 10 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Австрія «Про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно», яка набрала чинності з 20.05.1999, дивіденди, що сплачуються компанією, яка є резидентом Договірної Держави, резиденту другої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій другій Державі. Однак такі дивіденди можуть також оподатковуватись у тій Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо одержувач є фактичним власником дивідендів, то податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати:

a) 5 відсотків загальної суми дивідендів, якщо фактичним власником дивідендів є компанія (інша, ніж товариство), яка безпосередньо володіє принаймні 10 відсотками капіталу компанії, яка сплачує дивіденди;

b) 10 відсотків загальної суми дивідендів в усіх інших випадках.

Положення пунктів 1, 2 ст. 10 цієї Конвенції не можуть трактуватись як такі, що надають платнику податку право вибору, в якій саме з двох Договірних Держав (в Україні або в Австрії) здійснюватиметься оподаткування одержаного доходу у вигляді дивідендів. Цими двома пунктами встановлюється компромісне рішення двох держав, яке обумовлює оподаткування дивідендів у країні-резиденції, але залишає країні - джерелу доходу у вигляді дивідендів право оподаткування таких доходів, якщо це передбачено її податковим законодавством, але це право обмежується встановленою граничною ставкою (у даному випадку - 5 або 10 %). Тобто відповідно до положень цих пунктів обидві країни - і країна, що є джерелом доходу (у даному випадку - Україна), і країна, резидентом якої є особа, що одержує дивіденди (у даному випадку - Австрія), мають право оподатковувати такий вид доходу.

Відповідно до п. 103.1, 103.2. та 103.4. ст. 103 Податкового кодексу України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 ст. 103 Податкового кодексу України.

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України, а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Згідно п. 103.10. ст. 103 Податкового кодексу України у разі неподання нерезидентом довідки відповідно до пункту 103.4 цієї статті доходи нерезидента із джерелом їх походження з України підлягають оподаткуванню відповідно до законодавства України з питань оподаткування в порядку положень ст. 160 Податкового кодексу України за ставкою в розмірі 15% від суми доходу за рахунок нерезидента.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно Сертифіката резидентності відповідно до положень Угоди про уникнення подвійного оподаткування, укладеної між Австрією та Україною від 08.05.2013 року, засвідчено, що позивач є резидентом Австрії (апостиль відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961 р.).

Таким чином, з нарахованої Банку суми дивідендів підлягає утриманню податок на репатріацію за ставкою 10% від загальної суми доходів, який підлягає перерахуванню до Державного бюджету України.

З огляду на викладене, матеріалами справи належним чином підтверджується існування грошового зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 16 420 144,36 грн. в якості виплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності Товариства у 2011-2013 роках, а строк виконання якого на момент вирішення спору настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 16 420 144,36 грн. в якості дивідендів. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариство обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства прострочених дивідендів у розмірі 16 420 144,36 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 2 876 817,18 грн., 3% річних у розмірі 261 822,40 грн. та пені у розмірі 2 384 295,06 грн., нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання по виплаті спірних дивідендів.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до надано позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних (в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19.10.2014 р.) вбачається, що нарахування заявлених до стягнення таких сум здійснюється за період прострочення з 11.04.2015 р. по 21.10.2015 р. від суми прострочених дивідендів у розмірі 16 420 144,36 грн.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 261 822,40 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Здійснивши автоматичний перерахунок заявленої до стягнення з відповідача суми інфляційних суд встановив, що правомірним є стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 2 625 956,68 грн. В іншій частині (250 860,50 грн.) інфляційні втрати розраховані невірно, оскільки під час визначення сукупного індексу інфляції за період з 11.04.2015 р. по 21.10.2015 р. позивачем допущено помилку та застосовано індекс 1,175 замість 1,160.

Посилання відповідача на те, що виплата дивідендів не є грошовим зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, а тому застосування визначеної такою нормою відповідальності за прострочення по їх виплаті є неправомірним, судом відхиляються з огляду на наступне.

Положення ст. 625 Цивільного кодексу України застосовуються за невиконання грошових зобов'язань та знаходиться в 51 Главі Цивільного кодексу України, яка має назву "Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання", а дана глава міститься у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги п'ятої Цивільного кодексу України. Наведене свідчить, що положення такої статті стосуються як договірних, так і не договірних зобов'язань, тобто до порушення грошового зобов'язання, незалежно від визначених ст. 11 Цивільного кодексу України підстав їх виникнення.

Грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Про наявність грошового зобов'язання свідчить лише вид майна (гроші), яке підлягає передачі боржником на користь кредитора (спосіб виконання зобов'язання).

Аналогічний висновок про наявність грошового зобов'язання незалежно від підстави його виникнення за умови якщо предметом є передача грошей міститься в постановах Верховного Суду України від 12.12.2011 р. у справі №3-131гс11 та від 05.12.2011 р. у справі №3-125гс11, які згідно ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим до врахування судами при розгляді справ, та зазначено в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Судом встановлено, що в силу положень ст.ст. 2, 25, 30 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 41 Закону України «Про господарські товариства», ст. 167 Господарського кодексу України, ст. 152 Цивільного кодексу України та прийнятого Товариством Рішення у останнього виникло зобов'язання по сплаті на користь Банку грошових коштів в якості виплати дивідендів.

Тобто, має місце правовідношення в якому Товариство (боржник) зобов'язано вчинити на користь Банку (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, нарахування позивачем суми інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання по виплаті суми дивідендів, яке виникло із корпоративних відносин, є правомірним.

Наведене в частині правомірності застосування визначеної ст. 625 Цивільного кодексу України відповідальності за невиконання зобов'язань, що виникли з корпоративних відносин, узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 12.12.2011 р. у справі №3-131гс11, що стосувалися наявності обов'язку товариства виплатити учаснику, який вибув, вартості його частки з урахуванням інфляційних втрат та процентів річних.

Більш того, за наслідками розгляду аналогічних справ між тими ж сторонами, Вищим господарським судом України підтверджено правомірність стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних внаслідок порушення виконання грошового зобов'язання (постанови від 25.02.2015 р. у справі №910/15639/14 та від 24.02.2015 р. у справі №910/18149/14).

Стосовної заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 384 295,06 грн. суд відзначає наступне.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд відзначає, що Рішення не містить положень про можливу відповідальність Товариства у вигляді сплати пені за порушення строків сплати дивідендів на користь його акціонерів.

За змістом абз. 3 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

В той же час, чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань за вказаними правовідносинами.

Таким чином, підстави для стягнення пені відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства на користь Банку прострочених дивідендів у розмірі 16 420 144,36 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 625 956,68 грн. та 3% річних у розмірі 261 822,40 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги UniCredit Bank Austria AG (УніКредит Банк Австрія АГ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь UniCredit Bank Austria AG (УніКредит Банк Австрія АГ) (Шоттенгассе 6-8, 1010, м. Відень, Австрія; реєстраційний номер: FN 150714 p) суму заборгованості з виплати дивідендів у розмірі 16 420 144 (шістнадцять мільйонів чотириста двадцять тисяч сто сорок чотири) грн. 36 коп., інфляційні втрати у розмірі 2 625 956 (два мільйони шістсот двадцять п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят шість) грн. 68 коп., 3% річних у розмірі 261 822 (двісті шістдесят одна тисяча вісімсот двадцять дві) грн. 40 коп. та судовий сбір у розмірі 160 759 (сто шістдесят тисяч сімсот п'ятдесят дев'ять) грн. 46 коп.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.2015 р.

Суддя В.П. Босий