ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015р. Справа№ 914/3509/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Факро Львів, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово промислова компанія, м. Львів,

про стягнення 4 694 105,11 грн.

Суддя Яворський Б.І. при секретарі Кубара А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача: ОСОБА_3

На розгляд господарського суду Товариством з обмеженою відповідальністю Факро Львів подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово промислова компанія про стягнення 4 609 634,07 грн., з яких 2 632 091,07 грн. основного боргу, 126 515,19 грн. 3% річних, 1 717 633,19 грн. інфляційних втрат та 133 394,62 грн. пені.

Ухвалою суду від 08.10.2015р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 20.10.2015р. Розгляд справи відкладався на 17.11.2015р. У судових засіданнях 17.11.2015 р. та 30.11.2015 р. оголошувалася перерва.

30.11.2015 р. позивачем подано заяву від 27.11.2015р. , у якій позивач просить стягнути з відповідача 2 632 091,07 грн. основного боргу, 158 532,90 грн. 3% річних, 1 770 086,52 грн. інфляційних втрат та відмовляється від стягнення пені, оскільки мала місце договірна поставка.

У судове засідання 07.12.2015р. представники позивача зявилися, заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та заяві і додаткових поясненнях. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем не оплачено повну вартість поставленого товару, внаслідок чого виникла заборгованість.

Щодо заяви, у якій позивач просить стягнути з відповідача 2 632 091,07 грн. основного боргу, 158 532,90 грн. 3% річних, 1 770 086,52 грн. інфляційних втрат та відмовляється від стягнення пені, оскільки мала місце договірна поставка суд зазначає наступне. Передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Позивач, користуючись своїми правами, подав відповідну заяву, яку суд оцінює як відмову позивача від позовної вимоги про стягнення пені, адже від неї позивач відмовився, що підтвердили і його представники у судовому засіданні, та збільшення розміру 3% річних та інфляційних втрат .

У судове засідання 07.12.2015р. представник відповідача зявився, у відзиві на позов визнав суму основного боргу, проти стягнення 3% річних та інфляційних втрат заперечив. Зазначив, що оскільки поставка товарів здійснювалася без укладення договору, то строк виконання обовязку оплати у боржника (відповідача) виник лише через 7 днів від дня предявлення вимоги про таку оплату. Крім того відповідачем подано клопотання про продовження строку розгляду справи для проведення переговорів між сторонами щодо мирного врегулювання спору. Представники позивача заперечили проти задоволення такого клопотання, зазначивши, що жодних переговорів про мирне вирішення спору сторони не ведуть, та наполягали на розгляді справи по суті та прийнятті рішення.

Враховуючи заперечення представників позивача, а також зважаючи на те, що визначений законом 2 місячний строк розгляду справи закінчився, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та продовжив її розгляд за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

На протязі 2013-2014 р.р. позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 2 641 752,23 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних, які знаходяться в матеріалах справи.

20.07.2015 р. позивачем надіслано відповідачу претензію №144 про погашення заборгованості.

Станом на дату прийняття рішення 2 632 091,07 грн. за отриманий товар відповідачем не оплачено.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки (ч.1 ст.11 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з частиною першою статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 ГК України).

Між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу поставки товару на підставі договору поставки, укладеного у спрощений спосіб.

Відповідач визнає існування обовязку щодо оплати 2 632 091,07 грн. за отриманий товар, але не погоджується з визначеною позивачем датою настання такого обовязку. З даного приводу суд зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У інформаційному листі ВГСУ від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" зазначено таке. Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011). При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 N 9/252-10).

Таким чином, позивач не повинен був попередньо надсилати відповідачу вимогу про оплату товару в порядку ст. 530 ЦК України, оскільки зобов'язання провести розрахунок у відповідача виникло на підставі ст. 692 ЦК України з моменту передачі йому товару.

Позивач поставив відповідачу товар, проте останній не оплатив його вартості, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 2 632 091,07 грн. основного боргу є правомірною.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст.625 ЦК України позивач правомірно просить стягнути з відповідача 158 532,90 грн. 3% річних та 1 770 086,52 грн. інфляційних втрат.

Пунктом 4 ч.1 ст.80 ГПК України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом. Користуючись своїм правом, позивач відмовився від позовної вимоги про стягнення 133 394,62 грн. пені. Дана відмова не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси, а тому приймається судом. Відповідно суд припиняє провадження щодо цієї позовної вимоги за п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

У п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. зазначається, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У заяві від 27.11.2015р. позивач просив повернути йому розмір надмірно сплаченого судового збору. З даного приводу суд відзначає таке. Згідно п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 % від ціни позову. Як уже зазначалося вище, подана 30.11.2015 р. позивачем заява від 27.11.2015р. , у якій позивач просить стягнути з відповідача 2 632 091,07 грн. основного боргу, 158 532,90 грн. 3% річних, 1 770 086,52 грн. інфляційних втрат та відмовляється від стягнення пені, є відмовою від позовної вимоги про стягнення пені та збільшенням позовних вимог про стягнення 3% та інфляційних. Відповідно до п.4 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Незважаючи на те, що позивач відмовився від позовної вимоги про стягнення пені, і провадження у справі припиняється на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України, судовий збір має бути сплачений і за таку вимогу. У даному випадку судовий збір повинен становити 70 411,58 грн., натомість при зверненні до суду було сплачено 69 148,40 грн., тому недоплачені позивачем 1 263,18 грн. повинні бути стягнуті з нього у дохід Державного бюджету України. Як наслідок, підстав для задоволення клопотання позивача про повернення зайво сплаченого судового збору немає.

У силу вимог ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача у частині задоволених позовних вимог у розмірі 68 410,65 грн., а у частині, якій суд припинив провадження, на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 80, 82, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення 133 394,62 грн. пені.

2. Решта позовних вимог задоволити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово промислова компанія (79034,м. Львів, вул. Литвиненка, буд.3, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Факро Львів (79040, м.Львів, вул. Городоцька, 355-Б, ідентифікаційний ) 2 632 091,07 грн. основного боргу, 158 532,90 грн. 3% річних, 1 770 086,52 грн. інфляційних втрат та 68 410,65 грн. судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Факро Львів (79040, м.Львів, вул. Городоцька, 355-Б, ідентифікаційний ) 1 236,18 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України.

У судовому засіданні 07.12.2015р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 08.12.2015 р.

Суддя Яворський Б.І.