ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

24 листопада 2015 р. Справа № 902/1138/15

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Горейка М.В.,

представників:

позивача: Крокус І.О., довіреність №01/342 від 16.04.2015р., паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 25.10.2000р.;

Скальського І.Б., довіреність №01/473 від 16.06.2015р., паспорт серії НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 23.07.2002р.;

відповідача 1: Турченка Є.І., довіреність №57/01-18 від 07.09.2015р., паспорт серії НОМЕР_3 виданий Новоазовським РВ УМВС України в Донецькій області 03.09.1996р.;

Бурдиги В.О., довіреність №52/01-18 від 26.08.2015р., паспорт серії НОМЕР_4 Будьонівським МРВДМУГУМВС України в Донецькій області 10.11.2008р.;

відповідача 2: Надточія Д.В., довіреність №168 від 23.11.2015р., паспорт серії НОМЕР_5 виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 30.08.2001р.;

у відсутності представників відповідача 3 та третіх осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: державного підприємства "Вінницький завод "Кристал" (вул. 600-річчя, 21, м. Вінниця, 21021)

до 1: Донецького національного університету (вул. 600-річчя, 21, м. Вінниця, 21021)

до 2: товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус Медіа" (вул. Госпітальна, 12, м. Київ)

до 3: фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, 02099)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ректор Донецького національного університету ОСОБА_7, журналіст видання "Фокус Медіа" ОСОБА_8 та фізична особа ОСОБА_9

про спростування недостовірних відомостей та відшкодування моральної шкоди в сумі 1 грн,

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство "Вінницький завод "Кристал" (позивач, ДП «Вінницький завод «Кристал») звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до Донецького національного університету (відповідач 1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус Медіа" (відповідач 2) про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди в сумі 1 грн.

Позовні вимоги мотивовано поширенням відповідачами недостовірної інформації щодо банкрутства ДП «Вінницький завод «Кристал» у журналі «Тижневик Фокус» (номер НОМЕР_6 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року) та на інтернет-сайті журналу «Тижневик Фокус» ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Поширення даної неправдивої інформації, як вказано в позові, знайшло своє відображення під час надання ректором Донецького національного університету ОСОБА_7 інтерв'ю журналісту «Тижневик Фокус», яке згодом було опубліковане у відповідному номері та на сайті журналу «Тижневик Фокус», а також підхоплено двома Вінницькими інтернет-сайтами: ІНФОРМАЦІЯ_2 з посиланням на джерело інформації. Поширена відповідачами інформація щодо банкрутства позивача є неправдивою і завдає значної шкоди його діловій репутації та формуванню ділових стосунків з контрагентами.

Таким чином, посилаючись на положення ст. 32 Конституції України, ст.23, 91, 94, 200, 201, 277, 299 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про інформацію», постанову Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач просить зобов'язати відповідачів спростувати поширену ними недостовірну інформації у спосіб, в який вона була поширена, та відшкодувати моральну шкоду в сумі 1 грн.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 17.08.2015р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1138/15 з призначенням її до розгляду.

Неодноразово слухання справи відкладалося з об'єктивних причин, про що свідчать відповідні ухвали суду від 08.09.2015р., 08.10.2015р. та 15.10.2015р. При цьому ухвалою суду від 08.09.2015р. залучено в порядку ст. 27 ГПК України до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ректора Донецького національного університету ОСОБА_7 та журналіста журналу "Тижневик Фокус" ОСОБА_8.

Окрім того, ухвалою суду від 29.10.2015р. злучено до участі у справі в якості іншого відповідача фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 (відповідач 3) та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів фізичну особу ОСОБА_9.

В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Посилаючись на надані документи та додаткові письмові пояснення, просили зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію та відшкодувати моральну шкоду.

Відповідач 1 - Донецький національний університет у відзивах (а.с.53-56) та (а.с.129-131) заперечував проти позову, вказуючи на те, що ректор Донецького національного університету ОСОБА_7, даючи інтерв'ю, не вживав терміну «збанкрутілий» по відношенню до позивача. На думку представників відповідача 1, таке висловлювання могло з'явитися в результаті авторської редакції журналіста, котрий брав інтерв'ю. Більше того, в силу вимог чинного законодавства, інтерв'ю перед його опублікуванням має бути погоджено безпосередньо із його автором, який має право зробити відповідні правки. Проте доказів погодження інтерв'ю безпосередньо із ректором позивач не надав, що, на переконання представників відповідача 1, ще раз підтверджує факт викривлення інформації. Тобто, вона не відповідає дійсним словам ректора, отже позивачем не доведено, що саме ректором вживалося слово «збанкрутілий», з огляду на що, представники позивача в позові просили відмовити.

Відповідач 2 - ТОВ «Фокус Медіа» у своєму відзиві на позов (а.с.105-107) та додаткових запереченнях вхід. номер 06-52/12007/15 також заперечував проти його задоволення. Зокрема, вказав на те, що інтерв'ю з ректором Донецького національного університету ОСОБА_7 є його прямою мовою, а текст відповідної статті погоджувався журналістом ОСОБА_8 із ректором шляхом листування електронною поштою, що стверджується відповідною роздруківкою зазначеного листування. При цьому в силу вимог ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» засіб масової інформації не несе відповідальності у разі поширення недостовірної інформації, отриманої на запит відповідно до ЗУ «Про доступ до публічної інформації» або ЗУ «Про інформацію». Крім того, під час судового засідання представник відповідача 2 зазначив, що відповідачем не надано доказів того, що поширена інформація стосується саме державного підприємства «Вінницький завод «Кристал», надаючи при цьому у своєму відзиві інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про перелік тринадцяти підприємств, до назв яких входять слова «завод Кристал». Тобто, представник відповідача допускає, що ректор, говорячи про завод «Кристал», не обов'язково вів мову саме про державне підприємств «Вінницький завод «Кристал». Таким чином, у споживачів інформації абсолютно відсутня чітка ідентифікація і ототожнення з державним підприємством «Вінницький завод «Кристал» згадки «обанкротившийся завод «Кристалл». У зв'язку із цим факт заподіяння моральної шкоди позивачу чи факт суттєво зниження його суспільно-позитивної оцінки, на думку представника відповідача 2, є лише вірогідним, тобто таким, що ґрунтується на припущеннях. З урахуванням викладеного, представник позивача в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач 3 - фізична особа-підприємець ОСОБА_6 правом участі в судовому засіданні не скористався, проте в матеріалах справи міститься його заперечення-вимога (а.с.228), згідно із якою він повідомляє, що ніякого відношення до сайту http://vinnitsaok.com.ua він не має, а своє залучення іншим відповідачем у справі він вважає помилковим.

Також, будучи належним чином повідомлені, не прибули в судове засідання і треті особи, натомість матеріали справи містять викладені письмово процесуальні позиції ректора Донецького національного університету ОСОБА_7 (а.с.141-142) та журналіста ТОВ «Фокус Медіа» ОСОБА_8 (а.с.153-154).

Так, ОСОБА_7 у своїх письмових поясненнях вказав на те, що під час інтерв'ю жодного разу слово «збанкрутілий» не вживав і не погоджував текст статті. Натомість журналіст ОСОБА_8 у своєму письмовому поясненні наголосив, що безпідставним є звинувачення його та редакцію журналу у викривленні інформації, оскільки ним перед передачею матеріалу в друк в обов'язковому порядку погоджувався текст інтерв'ю з керівником прес-центру Донецького національного університету за допомогою електронної пошти.

Причини неявки третьої особи ОСОБА_9 суду не відомі, жодних документів від останнього не надходило, відтак його процесуальна позиція щодо заявленого спору також невідома.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у номері НОМЕР_6 видання «Тижневик Фокус», засновником якого відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації серії НОМЕР_7 є товариство з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа», на сторінках ІНФОРМАЦІЯ_3 опубліковано інтерв'ю ректора Донецького національного університету ОСОБА_7 у статті під назвою ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.20-23). В даному інтерв'ю на запитання журналіста «Как удалось найти столь большое помещение для учебного процесса в городе, где лучшие здания заняты или зданы в аренду?» у статті міститься відповідь наступного змісту «Мы, собственно, тоже арендаторы. Главный корпус нашего университета раньше принадлежал обанкротившемуся заводу «Кристалл» …».

ІНФОРМАЦІЯ_6 року стаття з інтерв'ю аналогічного змісту була розміщена на інтернет-сайті журналу «Тижневик Фокус» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 проте згодом слово «обанкротившемуся» було замінено на «который сейчас переживает не лучшие времена» (а.с.24-27).

Окрім того, статтю з інтерв'ю ОСОБА_7 також було розміщено на двох Вінницьких сайтах ІНФОРМАЦІЯ_2 з посиланням на джерело: ІНФОРМАЦІЯ_5., що зафіксовано відповідними скріншотами (а.с.28-35).

В матеріалах справи міститься лист ректора Донецького національного університету ОСОБА_7, адресований генеральному директору ДП «Вінницький завод «Кристал», згідно із яким ректор вибачається за непорозуміння у зв'язку із поширенням викривленої інформації щодо статусу підприємства у матеріалі ІНФОРМАЦІЯ_7 на інернет-сайті журналу «Тижневик Фокус» від ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Разом із тим зазначає, ними проведена відповідна робота із представниками видання, після чого інформація була змінена (а.с.44).

У відповідь на вказаний лист генеральним директором ДП «Вінницький завод «Кристал» Мазуром Ю.М. листом від 30.06.2015 року №01/486 повідомлено адресата (а.с.45) про необхідність спростування висвітленої в інтерв'ю недостовірної інформації, а не її заміну на оціночне судження, у такий же спосіб, у який вона була поширена, оскільки вона завдає значної репутаційної шкоди підприємству.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази на їх підтвердження, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Підстави та порядок спростування інформації регламентує стаття 277 Цивільного кодексу України.

Так, положеннями вказаної статті визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Разом із тим ст.37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» також визначено порядок спростування недостовірної інформації редакцією друкованого засобу масової інформації.

Тобто законодавцем особі, право якої порушено, надано альтернативний спосіб захисту свого права: чи то звернутися до засобу масової інформації в порядку визначеному ст.37 Закону, чи одразу ж безпосередньо до суду, що і було зроблено позивачем шляхом подання позову до господарського суду Вінницької області

Аналізуючи викладені положення ст.277 ЦК України, визначальним у вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації є наявність юридичного складу цивільного правопорушення, на що звертає увагу Верховний Суд України у своїй постанові Пленуму від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

У відповідності до п.15 названої Постанови зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Разом із тим, що стосується суб'єктного складу у спорах про спростування недостовірної інформації, то відповідно до п.9-12 постанови Пленуму ВСУ зазначено наступне.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32, 33 ЦПК).

Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої

статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової

інформації.

Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню.

Досліджуючи обставини справи в контексті наявності складу цивільного правопорушення, суд акцентує увагу на такому.

По-перше, факт поширення інформації підтверджений матеріалами справи, оскільки її було опубліковано в засобах масової інформації та на декількох інтернет-сайтах, що і не заперечувалося жодним учасником процесу.

По-друге, поширення інформації стосується саме ДП «Вінницький завод «Кристал», так як це видно із самого змісту інтерв'ю, в якому йдеться про приміщення, які знаходяться у м. Вінниці, а іншого заводу «Кристал» у Вінниці немає. Більше того ректор своїм листом (а.с.44), адресованим генеральному директору ДП «Вінницький завод «Кристал», підтвердив, що мова в інтерв'ю йшла безпосередньо про дане підприємство.

По-третє, поширена інформація не відповідає дійсності, принаймні під час судового розгляду учасниками процес протилежного не доведено. Суд, досліджуючи поняття «збанкрутілий», встановив, що відповідно до Академічного тлумачного словника (Словник української мови: в 11 томах. - Том 3, 1972. - Стор. 427.) воно означає - «який зазнав банкрутства». У свою чергу банкрутство - є юридичним терміном, який міститься в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно ч.1 ст.1 названого Закону банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури. Тобто, фактично цей термін означає наявність порушеної господарським судом відносно підприємства справи про банкрутство, за місцем державної реєстрації підприємства. Натомість, як свідчить інформація з бази Документообіг спеціалізованого суду господарського суду Вінницької області проти ДП «Вінницький завод «Кристал» справи про банкрутство не порушувалось, при цьому достовірність такої інформації відповідачами не доведено.

По-четверте, поширена інформація порушує особисті немайнові права позивача, оскільки у будь-якому випадку поширення недостовірної інформації про суб'єкта підприємницької діяльності, що стосується перебування його у стані банкрутства, не додає престижності його репутації і може бути передумовою для перегляду сталих господарських відносин, які складаються між підприємством і його контрагентами.

Виходячи із викладеного, судом встановлено склад цивільного правопорушення, за наявності якого настають правові підстави для спростування недостовірної інформацій, тому позов в цій частині підлягає задоволенню, а недостовірна інформація - спростуванню.

Що стосується особи, яка має це зробити, в силу вимог чинного законодавства це має зробити той, хто безпосередньо поширив цю інформацію. Судом встановлено, що в першу чергу інформацію поширив друкований засіб масової інформації «Тижневик Фокус», редакція якого, як з'ясовано і підтверджується поясненнями журналіста ОСОБА_8 та представника відповідача 2, не має статусу юридичної особи. Відтак належним відповідачем в силу вимог п.9 постанови Пленуму ВСУ є засновник цього видання - товариство з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа», якому також і належить відповідний інтернет-сайт журналу.

Окрім того, недостовірну інформацію також поширили Вінницькі інтернет-сайти ІНФОРМАЦІЯ_2, проте вході розгляду справи по суті незважаючи на неодноразові, всебічні та об'єктивні заходи (витребовування інформації від об'єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр, реєстратора доменних імен ТОВ «ОН-ЛАЙН»), здійснені судом, не вдалося встановити власників сайтів та авторів інформаційного матеріалу. Натомість з вимоги-заперечення відповідача 3 встановлено, що останній не є ані власником доменного імені, ані власником одного з сайтів, відтак, на переконання суду, не може відповідати за пред'явленими позовними вимогами, тому відповідач 3 не є належним відповідачем у справі.

До того ж, враховуючи принцип змагальності сторін, позивачем також не було встановлено власників Вінницьких інтернет-сайтів (ст.33 ГПК України).

Відносно Донецького національного університету як відповідача у справі, останній, на думку суду, ним бути не може, оскільки ректор в якості його посадової особи недостовірну інформацію не поширював, адже ректор ОСОБА_7 лише надав інтерв'ю журналісту.

При цьому відповідно до ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про авторські і суміжні права» співавторами є особи, спільною творчою працею яких створено твір. Співавторством є також авторське право на інтерв'ю. Співавторами інтерв'ю є особа, яка дала інтерв'ю, та особа, яка його взяла. Опублікування запису інтерв'ю допускається лише за згодою особи, яка дала інтерв'ю.

Отже, в силу положень названого Закону ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є співавторами інтерв'ю, яке створеної їхньою спільною творчою працею та опубліковано у виданні «Тижневик Фокус», згодом також поширено в мережі Інтернет.

Таким чином, під час надання ректором ОСОБА_7 інтерв'ю журналісту ОСОБА_8 відбувався процес створення авторського твору, співавторами якого вони стали. В даному процесі і виникла інформація, яку позивач оспорює. Тобто, логічним та беззаперечним є той факт, що поширити інтерв'ю з недостовірною інформацією можливо було лише після його створення, а не в його процесі. Відтак позивачем помилково ототожнено процес поширення інформації ОСОБА_7 з процесом створення авторського твору.

За таких підстав, суд вважає, що Донецький національний університет не може бути відповідачем у справі, оскільки його ректор як службова особа не поширювала інтерв'ю з недостовірною інформацією.

Так, дійсно, як вказує постанова Пленуму ВСУ №1, у разі поширення інформації у друкованих засобах масової інформації відповідачем окрім видання є також автор інформації, тобто в даному випадку відповідачами також мають бути співавтори інтерв'ю як фізичні особи, проте в силу вимог процесуального закону у суду відсутні можливості залучення фізичних осіб в якості інших відповідачів у цьому спорі, оскільки це призведе до зміни підвідомчості даної справи.

У п. 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. зазначено, якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, а ні припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи (в тому числі про відмову в позові, якщо відповідач є неналежним).

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог до Донецького національного університету, оскільки він є неналежним відповідачем, так і залучення до розгляду у справі в якості відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Посилання представника відповідача на отримання інформації від ректора Донецького національного університету в порядку, визначеному законами України «Про доступ до публічної інформації» та «Про звернення громадян», оцінюються судом критично та не відповідають дійсності, так як іншими доказами у справі підтверджено, що мало місце інтерв'ю, адже це також підтвердили самі автори.

При цьому також відхилюється твердження представника відповідача 2 про звільнення від відповідальності видавництва на підставі ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», згідно із якою видавництва не несуть відповідальності за розповсюдження недостовірної інформації якщо вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України "Про звернення громадян", оскільки доказів того, що журналіст звертався до ректора саме в порядку визначеному названими законами суду не надано. Разом із тим в зазначених випадках засоби масової інформації звільняються лише від обов'язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов'язок опублікувати спростування (п.22 постанови Пленуму ВСУ №1).

Що стосується моральної шкоди, слід вказати на таке.

Згідно із ч.1.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я ;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1993 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму ВСУ №4).

Відповідно до листа Вищого господарського суду України від 28 березня 2007 року N 01-8/184 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію» визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб'єкта. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" стосовно фізичної особи визначено, що у цьому Законі ділова репутація - це сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, торговельних марок та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Грошовий еквівалент ділової репутації може бути виражений у формі гудвілу, який є нематеріальним активом, вартість якого визначається як різниця між балансовою вартістю активів підприємства та його звичайною вартістю як цілісного майнового комплексу, що виникає внаслідок використання кращих управлінських якостей, домінуючої позиції на ринку товарів (робіт, послуг), нових технологій тощо. Гудвіл як нематеріальний актив підлягає бухгалтерському обліку відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 19 "Об'єднання підприємств", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.07.1999 N 163 і зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 23.07.1999 N 499/3792. Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб'єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами статей 1166 та 1167 ЦК. Положення цих норм щодо конкретних категорій поширювачів інформації можуть бути конкретизовані в окремих законах. У разі відсутності у суб'єкта господарювання бухгалтерського обліку гудвілу як нематеріального активу такий суб'єкт господарювання не позбавлений права доводити розмір грошового еквіваленту приниження ділової репутації іншими доказами. У випадках виникнення в зв'язку з цим питань, роз'яснення яких потребує спеціальних знань, господарський суд може згідно із статтею 41 ГПК призначити відповідну експертизу.

Проте, позивачем не доведено складу заподіяння моральної шкоди у зв'язку із приниження ділової репутації, зокрема наявності шкоди в особі втрат немайнового характеру, не вказано у чому вона реально полягає, також не доведено, що поширення неправдивих відомостей вплинули на спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знизилася вартість його нематеріальних активів, що мого б бути підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Натомість надані ним листи від контрагентів не свідчать про зниження вартості його нематеріальних активів і про реальну наявність шкоди. А наведені позивачем доводи є лише припущеннями.

На підставі усього вищевикладеного, позов підлягає задоволенню частково лише в частині зобов'язання ТОВ «Фокус Медіа» спростувати поширену недостовірну інформацію у відповідному випуску журналу та на своєму інтернет-сайті. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

При цьому спростування відповідачем 1 відповідно до вимог ст.37 Закону України, «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» ст.277 ЦК та постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» має буди здійснено у такий спосіб, у який вона була поширена (тим самим шрифтом), та у найближчому запланованому випуску видання «Тижневик Фокус».

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

В силу вимог ч. 1 та 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Обставини, викладені в позовній заяві, позивачем в силу вимог ст.33, 34 ГПК не доведено в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягають відшкодуванню відповідачем 2.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа» опублікувати у найближчому запланованому друкованому випуску журналу «Тижневик Фокус» та інтернет-сайті журналу «Тижневик Фокус» за адресою інтернет-ресурсу ІНФОРМАЦІЯ_5. спростування недостовірної інформації про банкрутство ДП «Вінницький завод «Кристал», розміщену у статтях ІНФОРМАЦІЯ_7 номера НОМЕР_6 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ІНФОРМАЦІЯ_7 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на інтернет-сайті журналу "Тижневик Фокус" за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5., наступного змісту:

«У номері НОМЕР_6 журналу «Тижневик Фокус» від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на сторінках ІНФОРМАЦІЯ_3 опубліковано статтю ІНФОРМАЦІЯ_7, в якій ректором Донецького національного університету ОСОБА_7 в інтерв'ю про вимушений переїзд Донецького національного університету у місто Вінницю, зокрема, про надані університету приміщення поширено недостовірну інформацію про те, що приміщення, котрі надані у Вінниці університету, належали збанкрутілому заводу Кристал. ІНФОРМАЦІЯ_6 року стаття під назвою ІНФОРМАЦІЯ_7 з аналогічним змістом була опублікована на інтернет-сайті журналу «Тижневик Фокус». Вказана інформація не відповідає дійсності. Проти ДП «Вінницький завод «Кристал» ніколи не порушувалася справа про банкрутство».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус Медіа" (вул. Госпітальна, 12, м. Київ, 01601, ) на користь державного підприємства "Вінницький завод "Кристал" (вул. 600-річчя, 21, м. Вінниця, 21021, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1218 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу 3 та третім особам рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 30 листопада 2015 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2- журналісту журналу "Тижневик Фокус" ОСОБА_8 (вул. Госпітальна, 12, м. Київ, 01601)

3 - ректору Донецького національного університету ОСОБА_7 (вул. 600-річчя, 21, м. Вінниця, 21021)

4- ОСОБА_9 (АДРЕСА_2, 21000)

5 - ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, 02099)