ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.11.2015 Справа № 905/7/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Демідової П.В., суддів Бокової Ю.В., Гринько С.Ю.

При секретарі судового засідання Дейнегі В.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства Брокбізнесбанк» , м. Київ

до відповідача: ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Донецькій області, м. Краматорськ

про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою № 12-К/ДГРВ-13 від 17.12.2013р. в розмірі 2 790 279, 06 грн.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю

Суд перебував в нарадчій кімнаті

30.11.2015р. з 11.10 год. по 11.20 год.

Суть справи:

Публічне акціонерне товариство Брокбізнесбанк», , м. Київ звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Донецькій області, м. Краматорськ, Донецької області про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою № 12-К/ДГРВ-13 від 17.12.2013р (далі кредитний договір) в розмірі 2 790 279, 06 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів, невиконання вимог щодо страхування предмета застави за договором застави № 46 від 16.01.2014 року, у звязку з чим нараховує та вимогає стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, відсотками, пенею за прострочення сплати кредиту, 3 % річних за неправомірне користування чужими коштами у вигляді кредиту та відсотків (625 ГК України), індексу інфляції за прострочення сплати заборгованості по кредиту та відсоткам, штрафу за порушення умов договору застави №46.

Ухвалою суду від 8.05.2015р. за вказаним позовом порушено провадження по справі № 905/7/15.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 1 липня 2015 року призначено колегіальний розгляд справи у складі суддів Демідової П.В.,Сковородіной О.М., Харакоза К.С. , у звязку із перебуванням суддів у відпустці судова колегія неодноразово змінювалась .17.11.2015 року була створена колегія у складі суддів: Демідової П.В., Гринько С.Ю., Бокової Ю.В.

Разом з позовом позивачем подано заяву №61/вн від 16.04.2015р. про його забезпечення шляхом накладення арешту на усі грошові кошти відповідача, що містяться на усіх відкритих відповідачем банківських рахунках в усіх банківських установах відповідача та все майно в межах суми позову.

Відповідно до ст.66 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення господарського суду. За правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в п.1 постанови №16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Позивач обґрунтовує необхідність застосування забезпечення позову наявністю заборгованості, посилається на те, що йому достовірно відомо про наявність коштів на інших рахунках відповідач. При цьому до матеріалів справи не надано відповідних доказів зазначеного.

Оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами ймовірність припущення того, що майно, яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, що унеможливлює вжиття таких заходів, заява щодо забезпечення позову у справі №905/7/15 шляхом накладання арешту на грошові кошти та майно відповідача не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтовано заявленою.

Розгляд справи неодноразова відкладався у звязку із несвоєчасним поданням витребуваних судом документів та наданням доказів, які підлягали додатковому дослідженню.

Відповідач в ході розгляду справи надав до суду відзив, в якому наполягав на відмові в задоволені позову, посилаючись на те, що строк виконання зобовязань за кредитним договором не настав, ним своєчасне виконувалися зобовязань по сплаті кредиту та відсотків, а також посилався на те, що з червня 2014 року запроваджена процедура ліквідації, що зробило неможливим виконання зобовязань своєчасно за рахунок коштів, які знаходяться на рахунках відповідача в Банку, також посилався на наявність форс-мажорних обставин, які з 23.07.2014 року (початок бойових дій у м. Донецьку) перешкоджали своєчасному виконанню зобовязань за кредитним договором, а також на те, що на його поточних рахунках, відкритих у позивача наявні кошти в обсязі, необхідному для виконання зобовязань за кредитним договором. Крім зазначеного, відповідач просить суд врахувати проведений ним залік зустрічних однорідних вимог, який тягне за собою припинення зобовязань за кредитним договором.

В судовому засіданні 16.06.2015 року відповідачем було заявлено клопотання про витребування доказів , а саме виписок та довідок по рахунках відповідача, відкритих в Брокбізнесбанку, документів, які підтверджують акцептування вимог відповідача до позивача у ході ліквідаційної процедури. Клопотання судом розглянуто та задоволено.

Також, в поясненнях від 16 червня 2015 року відповідач посилається на те,що Банк, в порушення умов договору на розрахунково-касове обслуговування не виконав його платіжні доручення, які були передані до банку для перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками. За таких обставин, відповідач вважає, що прострочення виникло з вини кредитора, що тягне за собою відстрочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором. Крім іншого, відповідач наполягає на застосуванні до відносин між сторонами Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в частині стягнення пені та штрафів.

Відповідач також заперечує проти правомірності розгляду судом позивної заяви, через її підписання представником поза межами повноважень, які має уповноважена особа Фонду гарантування вкладів на ліквідацію банку. Так, відповідач вважає, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів, за змістом ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позбавлена права стягувати штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні та не має право делегувати повноваження щодо підписання позову іншої особі.

Проте, за змістом ст. 47 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з моменту введення ліквідаційної процедури уповноважена особа Фонду на ліквідацію діє без довіреності від імені банку, що ліквідується та виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку. Згідно ст. 48 зазначеного закону, уповноважена особа, у встановленому законодавством порядку, вживає заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб. Відповідачем звужується поняття заборгованість. Так, у відповідності до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» поняття зобовязання та заборгованість ототожнюються. Законом визначено, що зобов'язання це заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди. Тобто, встановлене ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладі фізичних осіб » право стягувати заборгованість, фактично презюмує право вимогати від боржників виконувати прийняті зобовязання, у тому числі щодо сплати штрафних санкцій. Враховуючи приписи Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», довіреність № 62/03 від 3 березня 2015 року, якою ОСОБА_4 уповноважений подавати позовні заяви від імені Брокбізнесбанку, суд приходить до висновку, що позовна заява підписана належною особою та в межах повноважень, визначених Законом для Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Банку.

15.08.2015 року позивач заявив клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача, а саме Публічне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» . Клопотання мотивовано тим, що ризики втрати предмету застави за договором № 46 були застраховані в зазначеної страхової компанії, в свою чергу позивач є вигодонабувачем за договором страхування.

Згідно ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Проте, суд зазначає, що предметом розгляду в цієї справі є стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою № 12-К/ДГРВ-13 від 17.12.2013р. та штрафних санкцій за невиконання відповідачем зобовязань за договором застави № 46. Зобовязаною особою за зазначеними договорами є відповідач. Відносини, яки склалися між відповідачем, позивачем та Публічне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» з приводу страхування не є предметом розгляду в цієї справі, тому суд відмовляє в задоволені клопотання відповідача, як безпідставно заявленого.

В судовому засіданні 23.09.2015 року оголошувалася перерва на 5.10.2015 року.

В судовому засіданні 30.11.2015р. представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених в письмових поясненнях.

Перед початком розгляду справи по суті представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обовязками, передбаченими ст.22 ГПК України. Судом, відповідно до вимог ст.81-1 ГПК України, складено протоколи, який долучено до матеріалів справи.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст.42,43 ГПК, ст.33 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. За приписами ст.43 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариства Брокбізнесбанк» (далі «Банк») та ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Донецькій області (далі «Позичальник») укладено договір № 12-К/ДГРВ-13 про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою(далі «кредитний договір»), відповідно до розділу 1 якого банк зобовязався надати позичальнику послуги кредитування , а позичальник прийняти та оплатити зазначені послуги.

За змістом п. 1.3 кредитного договору сторони встановили максимальний ліміт кредитування - 2 072 791,80 грн. Строк користування кредитними коштами визначений сторонами в два роки до 16.12.2015 року включно. Ціна послуг по договору встановлена сторонами у вигляді відсотків 17,8 % річних.

Оплата послуг Банку здійснюється позичальником шляхом повернення суми Кредиту частинами згідно графіку, що викладений в Додатку № 2 до кредитного договору, а саме шляхом помісячного зниження ліміту на 86 366,33 грн. з 16 січня 2013 року.

За умовами п. 4.1 кредитного договору повернення кредиту здійснюється рівними платежами та сплата відсотків за фактичне користування кредитом здійснюється з 1 по 7 число кожного місяця за попередній календарний місяць. Нарахування процентів здійснюється у валюті кредиту за кожний день користування кредитом щомісячно, виходячи з фактичної суми Кредиту, якою користувався позичальник. Порядок нарахування процентів з першого дня надання кредиту та по останній день, встановлений в п. 4.2 кредитного договору.

П.8.1 сторони домовились про звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобовязань за кредитним договором у разі виникнення обставин непереборної сили , які не існували під укладання договору та виникли поза волею сторін (аварії,катастрофи, стихійні лиха,епідемії, епізоотії, війни, тощо). За змістом п.п.8.2,8.3 сторони домовились про взаємне повідомлення протягом 10 днів про настання обставин непереборної сили, які підтверджуються відповідною торгово-промисловою палатою або уповноваженим органом місцевою державної адміністрації за місцем форм-мажорних обставин.

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п.10.1 кредитного договору).

Оцінивши договір, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм §2 глави 71 Цивільного кодексу України та ст. 345-346 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Як вбачається зі змісту договору № 12-К/ДГРВ-13 про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою, між сторонами погоджено всі істотні умови вищевказаного правочину. Оскільки сторонами не надано доказів його припинення або визнання у встановленому порядку недійсним, виходячи зі встановленої ст.204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, суд вважає вищевказану угоду дійсною та обовязковою для виконання сторонами.

16 січня 2014 року між позивачем та відповідачем, з метою забезпечення виконання зобовязань за договором № 12-К/ДГРВ-13 про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою, укладено договір застави транспортних засобів у кількості 15 штук. Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 16.01.2014 року за реєстровим номером 74. За змістом п. 2.1 договору заставою забезпечуються вимоги Позивача щодо виконання Відповідачем боргових зобовязань за кредитним договором у такому розмірі, у такій строк і у такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами та доповненнями до нього.

Згідно п. 3.1.4 договору сторони встановили обовязок відповідача здійснювати страхування предмету застави від ризиків, передбачених програмою страхування «Повне КАСКО». При цьому відповідач зобовязався забезпечити страхування предмету застави на весь період кредитування. Якщо строк кожного з укладених договорі страхування закінчиться раніше строку дії договору застави, відповідач зобовязався не пізніше ніж пять робочих днів до моменту закінчення строку дії кожного з укладених договорів страхування забезпечити подальше страхування предмета застава на умовах, визначених п. 3.1.4 договору застави, а копії договору на наступний день надати Банку. За невиконання чи неналежне виконання цього обовязку, банк має право вимагати від відповідача штраф у розмірі 5% від суми одержаного кредиту (п.5.3 договору застави).

Згідно п.5.2 договору застави Банк має право нараховувати відповідачеві, а останній зобовязаний сплатити штраф за порушення вимог п. 1.2.2 договору застави у розмірі 0,2 % від суми узгодженої сторонами оціночної вартості предмету застави за кожний календарний місяць.

Згідно п. 1.2.2 сторони встановили узгоджену оціночну вартість предмету застави в сумі 2 072 791,80 грн. Також сторони визначили, що після перегляду узгодженої вартості предмету застави згідно абз. 3-5 п. 1.2.2 у правовідносинах сторін приймається переглянута узгоджена вартість Предмету застави, яка починає діяти з дати направлення заставодержателем заставодавцю повідомлення , визначеного абз.5 вказаного пункту. Перегляд вартості предмету застави здійснюється у такому порядку, заставодержатель не рідше ніж один раз рік здійснює перегляд вартості з урахуванням кон'юктури ринку та стану збереження Предмету застави. Для такого перегляду заставодавець зобовязаний надати заставодержателю в строк, визначений у попередньому реченні, але не пізніше 16 січня кожного року оригінал та нотаріально засвідчену копію звіту про оцінку майна та документів, що підтверджують повноваження оцінювачів.

Згідно п. 5.2 договору застави заставодержатель, у випадку невиконання заставодавцем п.1.2.2 договору застави, має право нараховувати останньому штраф в розмірі 0,2% від суми узгодженої сторонами оціночної вартості предмету застави за кожний календарний місяць.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст.ст.525,526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом.

З урахуванням приписів наведених норм, позивач на виконання умов кредитного договору 19.12.2013 року надав відповідачеві кредитні кошти в сумі 2 072 791,80 грн. Відповідач, в свою чергу, взяті на себе зобов'язання виконував належним чином, сплачував відсотки за користування грошовими коштами та здійснював погашення заборгованості за кредитом своєчасно до 28.02.2014 року, про що свідчать виписки з особливих рахунків, відкритих в ПАТ «Брокбізнесбанк» для обліку заборгованості відповідача за кредитним договором, та розрахунок заборгованості, доданий позивачем до позовної заяви.

28.02.2014 року, на підставі Постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 року № 107 « Про віднесення Публічного акціонерного банку «Брокбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 9 від 28.02.2014 року про виведення банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У відповідності до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з введенням тимчасової адміністрації запроваджуються особливий режим діяльності банківської установи, а саме не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

За змістом позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 1 квітня 2015 року у справі № 910/5560/14 та № 3-61гс15 від 29.04.2015 року , зобовязальні правовідносини, що складаються між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку власники рахунків є кредиторами банку за майновою вимогою щодо розпорядження належними їм коштами. Таким чином, Верховний суд України наголосив на тому, що на осіб, які мають грошові кошти на рахунках в банківської установі під час запровадження у неї тимчасової адміністрації, розповсюджуються приписи пункту 1 частини пятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що робить неможливим перерахування коштів з поточного рахунку на рахунки в інші банки або у тому ж самому банку. Таким чином, суд зазначає про правомірне невиконання позивачем платіжних доручень відповідача про перерахування коштів з поточних рахунків, відкритих у Брокбузнесбанку, на погашення заборгованості за кредитним договором, наданими після введення тимчасової адміністрації в Брокбізнесбанку.

Як зазначає відповідач та не спростовує позивач, на рахунках відповідача на час введення тимчасової адміністрації обліковувалося грошові в сумі, достатньої для виконання зобовязань за кредитним договором (арк. справи 136 (довідка банку) .

Як зазначає позивач, станом на 07.03.2015р. у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором , яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1 900 059,14 грн., заборгованості за відсотками в сумі 371 147,12 грн. На вимогу суду, позивачем до матеріалів справи надані документи первинного бухгалтерського обліку (виписки з відповідних рахунків другого класу Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України), які відповідно до ст.ст.1, 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджують відображення в бухгалтерському обліку заборгованості відповідача у вищевказаних сумах.

Відповідач не спростовує правильність розрахунку заборгованості, проте вважає необґрунтованими вимоги позивача в цієї частині, посилаючись на його намагання виконати зобовязання шляхом своєчасного подання ним платіжних доручень на перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками (арк. справи 122-135). Позивач повязує момент виконання зобовязання з моментом передання платіжних доручень Банк.

Проте, у відповідності до приписів п.6.1.1 кредитного договору, відповідач прийняв на себе зобовязання здійснювати своєчасне повернення кредиту , сплачувати проценти та інші грошові зобовязання . Зі змісту пункту 4.1 договору повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитом здійснюється на рахунок № 3002.

Враховуючи попередній висновок суду про неможливість проведення активних операцій з рахунків клієнтів банків, які знаходяться в процедурі тимчасової адміністрації, а також приписи ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за змістом якої переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі, суд не погоджується з позицією відповідача, що подання платіжних документів на виконання зобовязання є фактом виконання зобовязання.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх та допустимих доказів, яки б свідчили про виконання або звільнення від виконання відповідачем зобовязань по поверненню кредитних коштів в строк, встановлений кредитним договором.

10.06.2014 року Національний банк України прийняв постанову № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», на підставі якої Виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 45 від 11.06.2014 року про початок ліквідаційної процедури ПАТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію Банку.

Згідно ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура ліквідації банківської установи регулюється нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

За змістом частини 5 ст. 45 зазначеного Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Як зазначає відповідач та не спростовує позивач, 18.06.2014 року він звернувся до позивача з заявою про включення його вимог до реєстру акцептовані вимог кредиторів на загальну суму 3 626 588,95 гривень, яка складається із суми всіх грошових коштів, які обліковується на рахунках відповідача в Брокбізнесбанку за договорами банківського рахунку.

25.06.2015 року позивачем до матеріалів справи надано витяг з реєстру вимог кредиторів, акцептованих уповноваженою особою Фонду № 226/14 від 16.10.2014 року, з якого вбачається , що вимоги відповідача визнані банком та включені до реєстру в сумі 3 668 594,79 грн.

12.05.2015 року відповідач заявив позивачеві про зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку ст. 601 ЦК України на загальну суму 3 626 558,95 грн. В поясненнях від 23.09.2015 року відповідач зазначив про те, що зараховуючи зустрічні вимоги, він виходив з того, що УДСО має кредитну заборгованість перед позивачем за спірним кредитним договором в сумі 1 839 085,06 грн. (частково тіло кредиту), в свою чергу Банк має заборгованість перед відповідачем за договорами банківського рахунку, у звязку з чим ним проведений залік зустрічних вимог за договором про надання овердрафту № 13-К/ДГРВ-13 (тіло кредиту) та зобовязаннями банку на вказану вище суму.

Позивач заперечує проти заліку зустрічних вимог, посилаючись на приписи ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою заборонено протягом дії тимчасової адміністрації проведення заліку.

Проте, як свідчать обставини справи , відповідач заявив про зарахування зустрічних вимог 12.05.2015 року в ході ліквідаційної процедури позивача.

Судом встановлено, що на час проведення зарахування зустрічних вимог діюче законодавство не передбачало прямої заборони проведення зарахування вимог в процедурі ліквідації банківської установи. За змістом ст. 601 ЦК України зобовязання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. Для зарахування зустрічних вимог достатньо заяви однієї із сторін зобовязання. Враховуючи приписи ч.1 ст.202 ЦК України, за змістом якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну , припинення прав та обовязків, суд розглядає заяву відповідача від 12.05.2015 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, як двосторонній правочин , направлений на припинення зобовязань відповідача за кредитним договором в сумі 1 839 085,06 грн. та позивача за зобовязаннями, включеними до реєстру акцептованих вимог кредиторів на тотожну суму. Відсутність прямої заборони на проведення зарахування зустрічних вимог в процедурі ліквідації банківської установи, відносить такий правочин до категорії оспорюваних правочинів. Сторони не надали суду доказів визнання судом недійсним правочину , який відбувся за заявою відповідача від 12.05.2015 року, тому суд, враховуючи презумпцію правомірності правочину, виходить з того, що зазначений правочин є дійсним.

Також суд зазначає, що прогалина, яка існувала на час проведення зарахування, була подолана шляхом внесення змін до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 11.08.2015 року. За змістом п. 8 ч. 2 ст. 46 в редакції зазначених змін, заборонено зарахування зустрічних вимог,у тому числі шляхом договірного списання. Проте, ці обмеження не поширюються на зобовязання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобовязань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Як свідчать матеріали справи, відносини, яки склалися між відповідачем та позивачем на час запровадження тимчасової адміністрації відповідають передумовам, визначеним законом для проведення зарахування зустрічних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність зарахування зустрічних вимог, в тому числі на суму 1 839 085,06 грн.

Відповідач заперечує проти задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом, яка повинна була бути сплачена за умовами договору до 16 грудня 2015 року.

Згідно ст. 1054 ЦК України , до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України. У відповідності до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

П.3.2 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» № 1 від 24.11.2014 року , Вищий господарський суд України зазначив, що частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме: позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України. У такому випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов'язань та є належним способом захисту порушеного права.

Зі змісту документів, які надані позивачем в обґрунтування позову, відповідач прийняв на себе зобовязання повертати кредит частинами. Проте, як свідчать матеріали справи, зобовязання в цієї частині відповідачем не виконані у звязку з чим на час подання позову заборгованість склалася строкова заборгованість в сумі 1 209 128,62 грн. Враховуючи викладене, приписи ст. ст. 1050, 1054 ЦК України, п.3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» № 1 від 24.11.2014 року, вимоги позивача щодо дострокового стягнення всієї заборгованості за кредитом є правомірними .

Враховуючи викладене, суд задовольняє вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 60 974,08 грн., відсотками в сумі 371 147,12 грн. та припиняє провадження по справі в частині стягнення кредиту в сумі 1 839 085,06 грн., у звязку із проведенням заліку після порушення провадження у справі в порядку ст. 80 п. 1-1 ГПК України.

Суд критично ставиться до позиції відповідача, яка стосується заборони банку здійснювати нарахування відсотків в умовах запровадження відносно нього ліквідаційної процедури, відзиву ліцензії на здійснення банківських операцій та виведення банку з ринку. Так, за змістом ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кредитною послугою банка є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Як свідчать матеріали справи, послуга банку щодо надання кредитних коштів відповідачеві реалізована до введення процедур, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте виконання банком зобовязань щодо надання кредитних коштів, створило для відповідача зобовязання щодо повернення коштів та сплати відсотків за користування ними. Зі змісту ст. 46 зазначеного Закону вбачається, що нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Згідно кредитного договору, зобовязання відповідача щодо сплати відсотків та штрафних санкцій припиняються у випадку повернення кредиту в повному обсязі. Таким чином, запровадження відносно банку ліквідаційної процедури, не позбавляє позичальника зобовязань за укладеним кредитним договором.

Позивач, в порядку ст.625 ЦК України, заявляє до стягнення інфляційні витрати та 3 % річних за час прострочення сплати кредиту та відсотків , відсотків та комісії на загальну суму 260 503,75 грн. Суд відмовляє в задоволені позову в цієї частині виходячи з наступного.

За змістом ст. 17 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, а саме коли при здійсненні своїх прав особа не утримується від дій, які могли б порушити права інших осіб, допускає дії , що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживає правом в інших формах,при здійсненні цивільних прав особа не додержується моральних засад суспільства.

У відповідності до ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передумовою запровадження тимчасової адміністрації в банківської установі є порушення банком вимог нормативно-правових актів Національного банку та діючого законодавства, невиконання зобовязань перед кредиторами та вкладниками банку, зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України, тощо.

Проте, запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації банку забезпечує його пільгове становище по відношенню до кредиторів, так згідно ст. ст. 36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку, в свою чергу під час ліквідаційної процедури не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Суд враховує, що відповідач своєчасно виконував зобовязання за кредитним договором до запровадження відносно позивача тимчасової адміністрації, а також забезпечив виконання приписів п. 6.1.10 кредитного договору, щодо щомісячного направлення на поточні рахунки , відкриті в АТ «Брокбізнесбанк», грошові потоки в розмірі, пропорційному долі кредитів в загальному кредитному портфелі відповідача. Проте, протиправна поведінка Банку, результатом якої стало запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації Брокбізнесбанку, призвела до неможливості відповідачеві використовувати грошові кошти, розміщені на його рахунках у позивача та позбавила можливості своєчасно розраховуватися за кредитними зобовязаннями .

До того, ж суд приймає до уваги, що 13 квітня 2014 року Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, на виконання якого та у відповідності до Закону України Про боротьбу з тероризмом, керівником Антитерористичного центру при СБУ виданий Наказ від 07.10.2014 № 33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення, до яких віднесені Донецька та Луганська області з терміном дії АТО з 7.04.2014 року. Загальновідомими є факти активних бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції, які паралізували роботу органів влади, підприємств, банківських установ тощо.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців основним видом діяльності відповідача є діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки в Донецькій області. Як пояснює відповідач та підтверджує висновок Торгово-промислової падати з 23.07.2014 року, ОСОБА_1 державної служби охорони при ГУ МВС України в Донецький області призупиняло свою роботу з надання послуг охорони за договорами, відповідно до наказу УДСО при ГУ МВС України в Донецькій області № 129 а. Розпорядженням КМУ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження» визначено населені пункти, на території яких не здійснюють повноваження держані органи України. До переліку увійшли населені пункти Донецької області, у тому числі місто Донецьк, в яких відповідач здійснював послуги охорони. Враховуючи викладене, суд погоджується з тим, що відповідач опинився в умовах, які обєктивно ускладнили, а в деякий час зробили неможливим виконання ним зобовязань перед позивачем.

Згідно ст. 2 Закону України Про судоустрій та статус суддів завданням суду при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права є забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України. Реалізуючи ці завдання, суд повинен враховувати загальні засади цивільного законодавства,встановлені ст. 3 ЦК України, а саме справедливість, добросовісність та розумність.

За таких обставин, суд зазначає, що порушення з боку Банку, яки призвели до запровадження відносно нього процедури ліквідації , а також пільгові умови, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», поставили в нерівні умови відповідача та позивача, що є порушенням ст. 13 Конституції України («Усі суб'єкти права власності рівні перед законом»), а саме позбавлення відповідача права на грошові кошти у вигляді інфляційних витрат та 3 % річних , при відсутності правової можливості останнього компенсувати такі ж самі витрати за рахунок позивача по зобовязанням, які випливають з договорів банківського рахунку, по яким банк має заборгованість перед відповідачем, призведе до порушень Конституції України, справедливого балансу між інтересами сторін та порушення маральних засад суспільства.

Крім іншого, суд зазначає, що за змістом Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно п. 3.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд зазначає, що позивач просить стягнути інфляційні витрати та 3 % річних за період з 1.04.2014 року по 28.02.2015 року , тобто в період коли він перебував в процедурі виведення з ринку (тимчасова адміністрація з 28.02.2014 року по 12.06.2014 року) та ліквідаційної процедурі ( з 12.06.2014 року по теперішній час), а саме в період, коли банк був звільнений від виконання зобовязань, шляхом запровадженого законом мораторію на задоволення вимог кредиторів та запровадженням ліквідаційної процедури, з вводом якої зупиняється підприємницька діяльність Банку, а також в умовах коли на рахунках відповідача у Банку було достатньо коштів для виконання зобовязання. За таких обставин суд не вбачає ані витрат позивача від знецінювання коштів внаслідок інфляційних процесів , ані ні правових підстав для їх компенсації за рахунок відповідача.

Таким чином суд відмовляє в задоволені вимог щодо стягнення інфляційних та 3 % річних.

Відповідно до ст.ст.611, 612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав у строк, встановлений договором або законом. Особливості регулювання відповідальності за порушення грошових зобовязань у відносинах субєктів господарювання визначаються приписами статей 534, 549-552 ЦК України, статей 229-234 ГК України та Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

У відповідності до п. 7.2 кредитного договору позивач заявив до стягнення пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 146 638,30 грн. Позивачем доданий до матеріалів позову розрахунок пені, з якого вбачається, що він здійснений за період з березня 2014 року по березень 2015 року.

16.06.2015 року відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності по зобовязаннях щодо сплати пені та штрафів.

У відповідності до ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується позовна давність один рік. Позивач звернувся до суду з позовом 6.05.2015 року, тобто вимоги про стягнення пені за період з 17 березня 2014 року по 6 травня 2014 року заявлені поза межами строків позовної давності.

Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволені вимог про стягнення пені , нарахованої в період з 17 березня 2014 року по 14.04.2014 року, у звязку із спливом строків позовної давності.

Стосовно вимог щодо стягнення пені за період з 14.04.2014 року по березень 2015 року суд зазначає наступне. 30.10.2014 року розпорядженням № 1053-р Кабінет Міністрів України на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого увійшло місто Краматорськ.

Розпорядженням від 5.11.2014 року № 1079-р Кабінет Міністрів України зупинив дію зазначеного вище розпорядження.

Проте, відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення пені,нарахвоної після 14.04ю2014 року, суд виходить з того, що згідно ст. 2 Закону України Про судоустрій та статус суддів завданням суду при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України. Гарантоване Законом України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції право бути звільненим від відповідальності за невиконання зобовязань щодо повернення кредиту не може бути ілюзорним.

За змістом п.39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. по справі Серявін та інші проти України, будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, якою це право встановлено, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Згідно із ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006р. рішення Європейського суду є джерелом права для національних судів. Враховуючи викладене та принцип верховенства права, закріплений ст.8 Конституції України, суд вважає, що незабезпечення державними органами передумов виконання Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції порушує той самий справедливий баланс та не може бути підставою для відмови в захисті прав відповідача судом.

Судом враховане, що у відповідності до ч.7 ст. 4 ГПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність теоретичного підходу у вирішенні питання застосування Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» , а саме подолає прогалину в законодавстві в частині визначення зони проведення АТО, шляхом застосування до спірних правовідносин аналогії закону.

Враховуючи приписи Закону України «Про боротьбу з тероризмом», прийнятий на його виконання та на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення, Розпорядження КМУ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», а також усвідомлюючи загальновідомий факт місцезнаходження відповідача в деякий період в зоні активних бойових дій, а на час розгляду справи в зоні АТО, суд застосовує до правовідносин між позивачем та відповідачем ст. 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції та відмовляє в задоволені вимог щодо стягнення пені, нарахованої в період проведення антитерористичної операції (з 14.04.2014 року по березень 2015 року).

Також, позивач заявляє до стягнення штрафи в сумі 8 291,16 грн. за невиконання п.1.2.2 договору застави № 46 та 103 639,59 грн. за невиконання п. 3.1.4 зазначеного договору.

Судом встановлено, що 19.07.2010 року між відповідачем та ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» укладено договір страхування транспортних засобів. Згідно додатку № КИ.ДМт06-01.71982 від 9.01ю2014 року обєктом страхування стали транспортні засоби, що є предметом застави за договором застави № 46. За змістом п. 4 вказаного додатку строк страхування визначений сторонами до 16.01.2015 року.

Як зазначає відповідач та свідчать додані до матеріалів справи доповідні записки, звернення до правоохоронних органів, зазначені транспортні засоби були втрачені відповідачем протягом травня 2014 року листопада 2014 року у результаті активних бойових дій та захоплень з боку озброєних угрупувань у містах Словянську, Краматорську, Артемівську, Донецьку. Наразі, як свідчать пояснення відповідача, у його володінні знаходиться 4 автомобілі : PEUGEOT 301 ( держномер 050332) PEUGEOT 301 ( держномер 050309) PEUGEOT 301 ( держномер 050347) PEUGEOT 301 ( держномер 051467), проте відповідач, в порушення п. 1.2.2 та 3.1.4 договору застави не здійснив їх страхування на новий строк , не забезпечив проведення оцінки зазначеного майна та не надав позивачеві висновки незалежного оцінювача для подальшої переоцінки предмету застави , посилаючись не те, що відносно Банку запроваджено процедуру ліквідації. Суд зазначає, що у відповідності до ЦК України, Закону України «Про заставу» та до умов договору застави , запровадження процедури ліквідації щодо будь-якої сторони за договором застави не припиняє його дію та не звільняє сторін від обовязків, які ним встановлені.

Проте,у відповідності до ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК, ст. 83 ГПК України суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право зменшити розмір штрафних санкцій у звязку з наступним.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України запроваджено антитерористичну операцію на території України. Законом України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції визначений період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На час розгляду справи антитерористична операція триває.

Зі змісту ст. 1 Закону України Про боротьбу з тероризмом антитерористична операція включає комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Згідно зазначеного Закону райони проведення антитерористичної операції визначаються у тому числі керівництвом антитерористичної операції.

Як зазначалося вище, керівником Антитерористичного центру при СБУ виданий Наказ від 07.10.2014 № 33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення, відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 7.04.2014 року.

Згідно Закону України Про боротьбу з тероризмом в районі проведення антитерористичної операції встановлюється особливий порядок пов'язаний з наданням спеціальних повноважень, необхідних для забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств,установ, організацій. У звязку із зазначеними приписами Закону, Розпорядженням КМУ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. До цього переліку увійшла 1/3 населених пунктів Донецької області, у тому числі місце попередньої реєстрації відповідача м.Донецьк. Таким чином, ці території є неконтрольованими органами державної влади України, входять в зону АТО, у звязку з чим забезпечення виконання Конституційних основ правового господарського порядку в Україні, встановлених ст. 42 Конституції України та ст.5 ГК України та забезпечення послуг охорони, які є основною діяльністю відповідача, на зазначених територіях є неможливим.

Законом України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції визначені заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, а саме накладено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобовязаннями, на проведення перевірок органами і посадовими особами, уповноваженими законами здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, на примусову реалізацію предметів іпотеки, особливий порядок перереєстрації субєктів, тощо. Таким чином, Держава гарантувала визначеним вище субєктам пільгові умови виконання зобовязань, повязані із звільненням від відповідальності за порушення зобовязань, визначених законом.

Згідно витягу з ЄДРПОУ місцем реєстрації відповідача з листопада 2014 року є місто Краматорськ, а до вказаної дати відповідач мав реєстрацію в місті Донецьку.

Враховуючи місце розташування відповідача з квітня по листопад 2014 року в зоні активних бойових дій, неможливість забезпечення державними органами України стабільного функціонування підприємств в зазначений період в місті Донецьку та Донецької області, виникнення порушень саме в період активних бойових дій на території Донецької області, обєктивну втрату відповідачем ринку послуг, у звязку із захопленням 1/3 частини Донецької області, нестабільне фінансове положення відповідача, повязане з блокуванням з 28.02.2014 року його коштів на рахунках в Брокбізнесбанку, втрату відповідачем 73% предмету застави, суд за внутрішнім переконанням приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафів за невиконання п. 1.2.2 та п.3.1.4 договору застави № 46 до 100 грн. за кожне порушення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України та з урахуванням п.2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 6 ст.129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 534, 549-552, 611, 612, 629, §2 Глави 71 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 229-234, 345-346 Господарського кодексу України, ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, Закону України Про тимчасової заходи на період проведення антитерористичної операції, Закону України Про боротьбу з тероризмом , ст.ст.1, 4, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Брокбізнесбанк» , м. Київ до відповідача ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Донецькій області, м. Краматорськ про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою № 12-К/ДГРВ-13 від 17.12.2013р. в розмірі 2 790 279, 06 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України (84311, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Гвардійців Кантемирівців, 1 а, ідентифікаційний код 0859680) на користь Публічного акціонерного товариства Брокбізнесбанк» (03057, м. Київ, проспект Перемоги, 41, ) за договором про закупівлю послуг щодо надання кредиту банківською установою № 12-К/ДГРВ-13 від 17.12.2013р.: заборгованість за кредитом в сумі 60 974,08 грн ., заборгованість за відсотками в сумі 371 147,12 грн.; штраф за невиконання п. 3.1.4 договору застави № 46 від 16.01.2014 року в сумі 100 грн., штраф, за невиконання п. 1.2.2 договору застави № 46 від 16.01.2014 року в сумі 100 грн.

Припинити провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 1 839 085,06 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 державної служби охорони при Головному управлінні МВС України (84311, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Гвардійців Кантемирівців, 1 а, Ідентифікаційний код 0859680) на користь державного бюджету України (отримувач: ОСОБА_1 державної казначейської служби м.Харькова , банк отримувача: ГУ ДКСУ у Харківській області , МФО 851011, , рахунок 3002 , код бюджетної класифікації 22030001) судовий збір в сумі 47 662 ,74 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 30.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну чистини рішення. Повний текст рішення за правилами ст.ст.84-85 ГПК України підписано 04.12.2015р.

Головуючий суддя П.В. Демідова

Суддя Ю.В. Бокова

Суддя С.Ю. Гринько