РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/18361/15

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
простягнення 139359 грн. 73 коп.

Головуючий суддя Отрош І.М.

судді Андреїшина І.О.

Мудрий С.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.07.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення 139359 грн. 73 корп., з яких 35281 грн. 00 коп. суми основного боргу (залишок на рахунку), 6628 грн. 73 коп. пені та 97450 грн. 00 коп. збитків (упущеної вигоди).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що ним були подані відповідачу платіжні доручення № 3 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп., № 4 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп., № 5 від 03.02.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35278 грн. 00 коп. та № 7 від 24.03.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35200 грн. 00 коп., які залишились відповідачем без виконання. При цьому, позивач зазначив, що станом на 07.04.2015 на рахунку позивача НОМЕР_1, відкритому у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», знаходились грошові кошти у розмірі 35281 грн. 00 коп., у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути залишок грошових коштів у розмірі 35281 грн. 00 коп. з рахунку НОМЕР_1. Крім того, у зв'язку з невиконанням банком свого обов'язку з виконання поданих позивачем платіжних доручень, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 6628 грн. 73 коп. (1815 грн. 75 коп. пені за період з 29.01.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 3 від 26.01.2015; 1815 грн. 75 коп. пені за період з 29.01.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 4 від 26.01.2015; 2363 грн. 63 коп. пені за період з 06.02.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 5 від 03.02.2015 та 633 грн. 60 коп. пені за період з 27.03.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 7 від 24.03.2015). Також, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача збитки (упущену вигоду) у розмірі 97450 грн. 00 коп. При цьому, позивач зазначив, що за платіжним дорученням № 3 від 26.01.2015 та за платіжним дорученням № 4 від 26.01.2015 для здійснення своєї підприємницької діяльності він намагався придбати дизельне паливо, однак у зв'язку з невиконанням банком вказаних платіжних доручень, позивач не зміг придбати дизельне паливо. Позивач зазначив, що на суму грошових коштів у розмірі 48420 грн. 00 коп. він зміг би придбати дизельне паливо 3000 літрів і, відповідно, здійснити робочі рейси довжиною 15000 км, що з урахуванням середньої вартості перевезення для вантажних автомобілів позивача, складає 7,83 грн. км. Таким чином, позивач стверджує, що йому були завдані збитки у розмірі 97450 грн. 00 коп. (упущена вигода).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 порушено провадження у справі № 910/18361/15; розгляд справи призначено на 10.08.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 14.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2015, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 05.10.2015.

02.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 910/18361/15; розгляд справи відкладено для визначення складу колегії суддів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 прийнято справу № 910/18361/15 до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Отрош І.М., суддів Андреїшиної І.О. та Мудрого С.М.; розгляд справи призначено на 20.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 17.11.2015.

Представник позивача у судове засідання 17.11.2015 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 20916877 від 23.07.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Представник відповідача у судове засідання 17.11.2015 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 140.

У судовому засіданні 17.11.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

24.11.2014 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (клієнт) укладено Договір № 62612 на розрахунково-касове обслуговування (надалі - Договір № 62612 від 24.11.2014), відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті НОМЕР_1 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно тарифів банку в порядку і на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору № 62612 від 24.11.2014 банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України (п. 2.2 Договору № 62612 від 24.11.2014).

Згідно з п. 2.3 Договору № 62612 від 24.11.2014 накладення арешту на рахунки або припинення операцій за ними, що обмежує право клієнта на розпорядження коштами, можливе тільки у випадках, встановлених чинним законодавством України.

Згідно з п. 2.4 Договору № 62612 від 24.11.2014 умови та порядок роботи за системою «Клієнт-Банк» регламентуються окремим додатковим договором, який є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору № 62612 від 24.11.2014 банк має право використовувати грошові кошти на рахунках, гарантуючи при цьому право клієнта безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк має право визначати і контролювати напрями використання клієнтом грошових коштів на рахунку і встановлювати інші обмеження його права у випадках, передбачених чинним законодавством України (п. 3.1.3 Договору № 62612 від 24.11.2014).

Клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на рахунку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України (п. 3.2.1 Договору № 62612 від 24.11.2014).

Відповідно до п. 3.2.2 Договору № 62612 від 24.11.2014 клієнт має право отримувати грошові кошти готівкою з рахунків відповідно до чинного законодавства України та банківських правил.

Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюється на підставі окремих договорів, укладених між банком та клієнтом (п. 3.3.2 Договору № 62612 від 24.11.2014); здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів (п. 3.3.3 Договору № 62612 від 24.11.2014); забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунок (п. 3.3.4 Договору № 62612 від 24.11.2014).

Відповідно до п. 8.1 Договору № 62612 від 24.11.2014, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом невизначеного строку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до частини 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до статті 1067 Цивільного кодексу України, Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 25.11.2014 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду б/н до Договору № 62612 від 24.11.2014, відповідно до умов якої банк зобов'язується здійснювати розрахункове обслуговування клієнта з використанням системи електронних платежів «Клієнт-Банк», тобто здійснювати розрахункові операції за дорученням клієнта з використанням розрахункових документів в електронній формі, які передаються по каналам електронного зв'язку на умовах, передбачених договором на розрахунково-касове обслуговування, даною додатковою угодою, чинним законодавством України у внутрішніми правовими актами банку.

Відповідно до п. 2.1 Додаткової угоди від 25.11.2014 розрахункове обслуговування здійснюється з використанням документів в електронній формі, в т.ч., платіжних доручень у національній чи іноземній валюті, замовлень на купівлю-продаж валюти, виписок з рахунку клієнта (електронні документи).

Згідно з п. 5.1 Додаткової угоди від 25.11.2014 сторони зобов'язані дотримуватися Порядку проведення розрахункових операцій у системі електронних платежів «Клієнт-Банк», який міститься у Додатку № 1 до даної Додаткової угоди та є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 5.3 Додаткової угоди від 25.11.2014 розрахункові документи, прийняті банком від клієнта по системі «Клієнт-Банк» в операційний день з 9:00 до 17:15 проводяться по рахункам в той же день. Документи, прийняті після 17:15 відмічаються відміткою «вечірня пошта» і проводяться наступного дня.

За порушення умов даної Додаткової угоди сторони несуть відповідальність, встановлену діючим законодавством України і Порядком проведення операцій в системі електронних платежів «Клієнт-Банк» (Додаток № 1).

Судом встановлено, що за допомогою системи «Клієнт-банк» (відповідно до пояснень позивача, зазначених у позовній заяві), позивач подав відповідачу платіжне доручення № 3 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейл Оіл» (призначення платежу - за дизельне паливо, ДТ-3К4 сорт F, згідно з рахунком № СФ-010696 від 26.01.2015).

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 28.01.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

Крім того, судом встановлено, що за допомогою системи «Клієнт-банк» (відповідно до пояснень позивача, зазначених у позовній заяві), позивач подав відповідачу платіжне доручення № 4 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейл Оіл» (призначення платежу - за дизельне паливо, ДТ-3К4 сорт F, згідно з рахунком № СФ-010698 від 26.01.2015).

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 28.01.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

У позовній заяві позивач зазначив, що вказані платіжні доручення приймалися банком до виконання (на платіжних дорученнях № 3 від 26.01.2015 та № 4 від 26.01.2015 міститься відмітка банку, що вони були проведені 28.01.2015), однак наступного дня грошові кошти, які зазначені у вказаних платіжних дорученнях, поверталися на рахунок позивача НОМЕР_1.

Судом встановлено, що за допомогою системи «Клієнт-банк» (відповідно до пояснень позивача, зазначених у позовній заяві), позивач подав відповідачу платіжне доручення № 5 від 03.02.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35278 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_2, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (призначення платежу - поповнення власного поточного рахунку в іншому банку).

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 04.02.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

У позовній заяві позивач зазначив, що вказане платіжне доручення приймалося банком до виконання (на платіжному дорученні № 5 від 03.02.2015 міститься відмітка банку, що воно було проведено 04.02.2015), однак залишилось банком невиконаним.

Судом встановлено, що за допомогою системи «Клієнт-банк» (відповідно до пояснень позивача, зазначених у позовній заяві), позивач подав відповідачу платіжне доручення № 7 від 24.03.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35200 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_2, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (призначення платежу - поповнення власного поточного рахунку в іншому банку).

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 24.03.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

У позовній заяві позивач зазначив, що вказане платіжне доручення приймалося банком до виконання (на платіжному дорученні № 7 від 24.03.2015 міститься відмітка банку, що воно було проведено 24.03.2015), однак наступного дня грошові кошти поверталися на рахунок позивача НОМЕР_1.

Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яку затверджено Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004, визначено, що платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

У додатку № 8 до вказаної Інструкції наведено, що обов'язковим реквізитом платіжного доручення є дата складання. Зазначається дата складання розрахункового документа (реєстру, заяви про відкриття акредитива) наступним чином: число, місяць та рік цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР (за винятком розрахункових чеків) або число - цифрами ДД, місяць - словом, рік - цифрами РРРР.

Банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки. День оформлення платіжного доручення не враховується (п.3.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яку затверджено Постановою № 22 від 21.01.2004 правління Національного банку України).

Судом встановлено, що на дату звернення позивача із платіжними дорученнями № 3 від 26.01.2015 (одержано банком 28.01.2015) про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. та платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 (одержано банком 28.01.2015) про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп., на рахунку позивача НОМЕР_1 знаходились грошові кошти у розмірі 55533 грн. 00 коп. (тобто, у розмірі, достатньому для виконання платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 та № 4 від 26.01.2015), що підтверджується банківською випискою, долученою позивачем до позовної заяви.

Статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України; безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Відповідно до п. 1.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004р. № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004р. за № 377/8976, доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України

Приписами пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Відповідно до п. 8.4 ст 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Пунктом 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, встановлено, що банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку"; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Відповідно до частини першої пункту 2.19 вказаної Інструкції, розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Суд зазначає, що доказів виконання платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. та платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. відповідачем суду не надано.

При цьому, як вбачається із банківської виписки, долученої позивачем до позовної заяви, станом на 30.01.2015 на рахунку позивача НОМЕР_1 знаходились грошові кошти у розмірі 35281 грн. 00 коп., тобто сума, яку позивач просить стягнути у якості залишку на рахунку НОМЕР_1, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Разом з тим, суд зазначає, що перерахування грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта шляхом виконання відповідних розрахункових документів (платіжного доручення, платіжної вимоги-доручення, розрахункового чеку, платіжної вимоги, меморіального ордеру, тощо).

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1075 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Відповідно до п. 20.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, поточні рахунки клієнтів банків закриваються на підставі заяви клієнта.

Згідно з п. 20.6. вказаної Інструкції, банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком (з виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо). Датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день. Якщо на поточному рахунку власника немає залишку коштів, а заява подана в операційний час банку, то датою закриття поточного рахунку є день отримання банком цієї заяви.

Так, відповідно до п. 8.2 Договору № 62612 від 24.11.2014 договір може бути розірваний за заявою будь-якої із сторін, а також в інших випадках та з підстав, передбачених Договором та чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.3 Договору № 62612 від 24.11.2014 при розірванні Договору клієнт зобов'язаний закрити рахунки, подавши в банк документи, що передбачені законодавством України для закриття рахунків. Закриття рахунків здійснюється виключно за умови повного розрахунку клієнта перед банком по сплаті послуг за розрахунково-касове обслуговування рахунків.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вищевикладених положень законодавства та договору, суд дійшов висновку, що перерахування залишку грошових коштів, які містяться на рахунку, можливе лише у випадку звернення до банку із відповідною вимогою про перерахування грошових коштів, зокрема, у формі платіжного доручення або у випадку розірвання договору банківського рахунку та закриття відповідного рахунку (так само, шляхом виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо).

Однак, позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача із заявою про розірвання Договору № 62612 від 24.11.2014, та подання у зв'язку з цим відповідного платіжного доручення про перахування залишку грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 або видачі їх у формі готівки, у зв'язку з чим суд вважає необгрунтованими позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення залишку грошових коштів у розмірі 35281 грн. 00 коп. з рахунку НОМЕР_1, відкритому у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки доказів виникнення у відповідача обов'язку повернути позивачу залишок грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 позивачем суду не надано.

Таким чином, належним способом захисту прав клієнта за договором банківського рахунку буде саме зобов'язання банку виконати подані клієнтом платіжні доручення або в межах дії договору банківського рахунку (на виконання операцій по обслуговуванню рахунку), або у зв'язку із закриттям відповідного рахунку.

Крім того, у зв'язку з невиконанням банком свого обов'язку з виконання поданих позивачем платіжних доручень, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 6628 грн. 73 коп. (1815 грн. 75 коп. пені за період з 29.01.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 3 від 26.01.2015; 1815 грн. 75 коп. пені за період з 29.01.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 4 від 26.01.2015; 2363 грн. 63 коп. пені за період з 06.02.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 5 від 03.02.2015 та 633 грн. 60 коп. пені за період з 27.03.2015 по 13.04.2015 за невиконання відповідачем платіжного доручення № 7 від 24.03.2015).

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.1 Договору № 62612 від 24.11.2014 за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Як встановлено судом, за допомогою системи «Клієнт-банк» позивач подав відповідачу платіжне доручення № 3 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейл Оіл» у Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний Банк «Укргазбанк» (призначення платежу - за дизельне паливо, ДТ-3К4 сорт F, згідно з рахунком № СФ-010696 від 26.01.2015).

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 28.01.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

Крім того, судом встановлено, що за допомогою системи «Клієнт-банк» позивач подав відповідачу платіжне доручення № 4 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейл Оіл» у Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний Банк «Укргазбанк» (призначення платежу - за дизельне паливо, ДТ-3К4 сорт F, згідно з рахунком № СФ-010698 від 26.01.2015).

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 28.01.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

Як встановлено судом, на дату звернення позивача із платіжними дорученнями № 3 від 26.01.2015 (одержано банком 28.01.2015) про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. та платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 (одержано банком 28.01.2015) про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп., на рахунку позивача НОМЕР_1 знаходились грошові кошти у розмірі 55533 грн. 00 коп. (тобто, у розмірі, достатньому для виконання платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 та № 4 від 26.01.2015).

Згідно з п. 8.4 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Таким чином, відповідач повинен був виконати платіжне доручення № 3 від 26.01.2015 та платіжне доручення № 4 від 26.01.2015 в строк до 31.01.2015 (включно).

Отже, враховуючи ненадання відповідачем суду доказів виконання вказаних платіжних доручень, обґрунтованим початком для нарахування пені за невиконання платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 та платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 є 01.02.2015, з огляду на що обгрунтованим періодом для нарахування пені є з 01.02.2015 по 13.04.2015 (в межах, заявленого позивачем періоду нарахування).

Таким чином, за розрахунком суду обґрунтованим розміром пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. є 1743 грн. 12 коп. (24210,00 грн. * 0,1% * 72 дні); обґрунтованим розміром пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. є 1743 грн. 12 коп. (24210,00 грн. * 0,1% * 72 дні).

Крім того, як встановлено судом, за допомогою системи «Клієнт-банк» позивач подав відповідачу платіжне доручення № 5 від 03.02.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35278 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_2, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль».

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 04.02.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

Також, як встановлено судом, за допомогою системи «Клієнт-банк» позивач подав відповідачу платіжне доручення № 7 від 24.03.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35200 грн. 00 коп. з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_2, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль».

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 24.03.2015 (відповідно до відмітки банку на ньому).

Суд наголошує на тому, що обов'язковою умовою виконання банком поданого клієнтом платіжного доручення про перерахування грошових коштів є наявність достатньої суми грошових коштів для виконання відповідного платіжного доручення на рахунку клієнта.

Суд неодноразово ухвалами від 20.07.2015, від 10.08.2015, від 14.09.2015, від 06.10.2015, від 20.10.2015 зобов'язував позивача надати довідки (виписки) про наявність грошових коштів на рахунку позивача НОМЕР_1 станом на дату кожного поданого платіжного доручення з метою встановлення факту наявності достатнього розміру грошових коштів н рахунку позивача НОМЕР_1, необхідного для виконання платіжних доручень № 5 від 03.02.2015 та № 7 від 24.03.2015.

Однак, позивач вимог ухвал суду не виконав, довідок (виписок) про наявність грошових коштів на рахунку позивача НОМЕР_1 станом на дату кожного поданого платіжного доручення (зокрема, станом на дату подання платіжного доручення № 5 від 03.02.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35278 грн. 00 коп. та платіжного доручення № 7 від 24.03.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 35200 грн. 00 коп.) суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем свого обов'язку з виконання платіжних доручень № 5 від 03.02.2015 та № 7 від 24.03.2015 з вини відповідача, оскільки позивачем не доведено, що відповідач мав фактичну можливість виконати вказані платіжні доручення у зв'язку з наявністю необхідної суми грошових коштів на рахунку позивача НОМЕР_1

Разом з тим, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Положеннями статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що вкладником є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до п. 5-4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", кредитор - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, у розумінні вищевказаного закону Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є вкладником Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки між сторонами укладено Договір № 62612 на розрахунково-касове обслуговування від 24.11.2014.

При цьому, судом встановлено відсутність факту порушення прав позивача щодо вимоги про перерахування залишку грошових коштів у розмірі 35278 грн. 00 коп. із рахунку позивача НОМЕР_1, оскільки не доведено факт виникнення у банку обов'язку щодо здійснення вказаного перерахування грошових коштів.

Одночасно, позивач є кредитором Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки має майнові вимоги до відповідача в частині стягнення пені у розмірі 3486 грн. 24 коп.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 статті 36 не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Таким чином, вказаною нормою встановлено, що банк під час запровадження тимчасової адміністрації зобов'язаний виконувати обов'язки за договором банківського рахунку, в тому числі, укладеного з фізичною особою-підприємцем.

При цьому, законом встановлено обов'язок банку щодо здійснення основного зобов'язання - виплати за договором банківського рахунку, тобто, по суті, обов'язок виконання всіх розрахункових операцій за таким договором, зокрема виконання платіжних доручень клієнта.

Однак, законом не встановлено обов'язок банку щодо сплати пені або інших штрафних санкцій у період запровадження тимчасової адміністрації, тобто, по суті, у період тимчасової адміністрації на правовідносини між клієнтом (фізичною особою-підприємцем) та банком щодо відповідальності банку за невиконання основного зобов'язання за договором банківського рахунку (в тому числі, несвоєчасне виконання платіжних доручень) поширюються обмеження, встановлені у п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з чим позивач є саме кредитором банку щодо вимоги про стягнення пені за невиконання платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 та платіжного доручення № 4 від 26.01.2015, та його вимога не підлягає задоволенню під час запровадження тимчасової адміністрації.

З огляду на те, що вимоги позивача про стягнення пені є майновою вимогою кредитора банку, а відповідно до імперативних приписів п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог кредиторів банку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» пені за невиконання платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. у розмірі 1743 грн. 12 коп. та пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 24210 грн. 00 коп. у розмірі 1743 грн. 12 коп., що разом становить 3486 грн. 24 коп.

Крім того, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача збитки (упущену вигоду) у розмірі 97450 грн. 00 коп. При цьому, позивач зазначив, що за платіжним дорученням № 3 від 26.01.2015 та за платіжним дорученням № 4 від 26.01.2015 для здійснення своєї підприємницької діяльності він намагався придбати дизельне паливо, однак у зв'язку з невиконанням банком вказаних платіжних доручень, позивач не зміг придбати дизельне паливо. Позивач зазначив, що на суму грошових коштів у розмірі 48420 грн. 00 коп. він зміг би придбати дизельне паливо 3000 літрів і, відповідно, здійснити робочі рейси довжиною 15000 км, що з урахуванням середньої вартості перевезення для вантажних автомобілів позивача, складає 7,83 грн. км. Таким чином, позивач стверджує, що йому були завдані збитки у розмірі 97450 грн. 00 коп. (упущена вигода).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (ч. 3 ст. 225 ГК України).

Судом враховано те, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Суд зазначає, що твердження позивача про можливість отримання ним прибутку (втраченої вигоди) у розмірі 97450 грн. 00 коп. є лише вірогідним припущенням, яке позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами. При цьому, позивачем не доведено суду причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача (невиконання платіжних доручень № 3 від 26.01.2015 та № 4 від 26.01.2015) та тими витратами, які поніс позивач.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування всіх елементів складу господарського правопорушення для стягнення збитків, у зв'язку з чим відмовляє Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 97450 грн. 00 коп.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд відмовляє Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в частині позовних вимог щодо стягнення залишку грошових коштів у розмірі 35281 грн. 00 коп. з рахунку НОМЕР_1, стягнення пені у розмірі 2363 грн. 63 коп. за невиконання відповідачем платіжного доручення № 5 від 03.02.2015, пені у розмірі 633 грн. 60 коп. за невиконання відповідачем платіжного доручення № 7 від 24.03.2015 та стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 97450 грн. 00 коп. у зв'язку з недоведеністю позивачем факту порушення його прав; та відмовляє в частині позовних вимог щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 1815 грн. 75 коп. пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 3 від 26.01.2015 та 1815 грн. 75 коп. пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 4 від 26.01.2015 у зв'язку з тим, що вимоги позивача про стягнення пені є майновою вимогою кредитора банку відповідно до приписів п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч.ч. 1, 5 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 27.11.2015

Головуючий суддя І.М. Отрош

Судді І.О. Андреїшина

С.М. Мудрий