УХВАЛА

01.12.2015Справа № 910/24721/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат»

до 1. Міністерства соціальної політики України

2. Державної казначейської служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

Міністерство оборони України

про стягнення 962 868, 09 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Постоєнко М.М. за довіреністю № 30/15 від 02.01.2015 р.;

Юхименко М.П. за довіреністю № 30/1018 від 22.12.2014 р.;

від відповідача-1: Масловська О.А. за довіреністю № 300/0/22-15 від 21.04.2015 р.;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: Полтєв Є.О. за довіреністю № 220/355/д від 18.05.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення 962 868, 09 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що за призовом під час мобілізації на особливий період було призвано на військову службу 34 працівника підприємства. Статтею 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Дію зазначеної норми поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. № 303 «Про часткову мобілізацію», згідно із Законом України від 20.05.2014 p. № 1275-V11. Відповідно до приписів вказаного Закону Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, був зобов'язаний: привести свої нормативно-правові акти у відповідність з цим Законом; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Як стверджує позивач, Міністерство соціальної політики України є уповноваженим органом з питання нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам і його компенсації із Державного бюджету, відповідальним за розробку Порядку відшкодування компенсаційних виплат з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації. Відповідно до інформації Мінсоцполітики України, Кабінетом Міністрів України йому було доручено (доручення від 24.06.2014 р. № 21520/1/1-14) підготувати проект постанови Кабінету Міністрів України про встановлення порядку компенсації з Державного бюджету України підприємствам, установам, організаціям середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Зазначена постанова Мінсоцполітики України підготовлена і КМУ затверджена лише 04.03.2015 р. (постанова Кабінету Міністрів України № 105). Відповідно до п. 2 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є відповідач-1 у справі. Однак, як зазначає позивач, відповідач-1 відмовляється компенсувати з бюджету виплати, що здійснені позивачем в 2014 році. При цьому, позивач вказує також на те, що листом від 20.05.2015 р. № 2507 Управлінням соціального захисту населення Виконавчого комітету Марганецької міської ради було відмовлено позивачу в прийнятті звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам за період з березня 2014 року по грудень 2014 року з мотивів відсутності у вказаному періоді порядку проведення компенсації.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/24721/15, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Міністерство оборони України, розгляд справи призначено на 27.10.2015 р.

У судовому засіданні 27.10.2015 р. від представника відповідача-1 надійшли письмові заперечення, в яких він вказує на те, що його визначено головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем програми лише в частині коштів на 2015 рік. На переконання відповідача-1 відповідальним за розподіл видатків бюджету для фінансування програми з виплат компенсацій за 2014 рік є Міністерство фінансів України, проте як себе вважає неналежним відповідачем. Крім того, відповідач-1 звертає увагу на те, що згідно з Порядком виплати компенсації структурні підрозділи соціального захисту населення мають подавати відомості про загальний обсяг фактичних витрат, проте такі відомості до нього не надходили, а позивач, хоч і посилається на те, що йому було відмовлено у прийнятті звітів, не представив тому доказів, в тому числі щодо оскарження таких дій.

Також, від представника відповідача-1 надійшло клопотання про залучення в якості відповідача у справі Міністерства фінансів України, а також про заміну неналежного відповідача на належних: Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України та Державну фіскальну службу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.11.2015 р.

30.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подано клопотання про припинення провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

09.11.2015 р. представником третьої особи через відділ діловодства господарського суду міста Києва подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких третя особа вважає, що оскільки спір виник у зв'язку з бездіяльністю відповідача - суб'єкта владних повноважень, пов'язаною з виконанням останнім владних управлінських функцій, то справа повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства, а провадження у даній справі підлягає припиненню в порядку п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 10.11.2015 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 10.11.2015 р. проти задоволення позову заперечив, підтримав подане через відділ діловодства господарського суду міста Києва клопотання про припинення провадження у справі.

Представник відповідача-2 в судове засідання 10.11.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи в судовому засіданні 10.11.2015 р. надав пояснення по суті спору.

Суд відклав вирішення наявних в матеріалах справи клопотань до встановлення фактичних обставин справи.

При цьому, представниками позивача, відповідача-1 та третьої особи в судовому засіданні 10.11.2015 р. подано клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/24721/15 на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.11.2015 р. в порядку ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 01.12.2015 р.

У судове засідання 01.12.2015 р. представник відповідача-2 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом в судовому засіданні 01.12.2015 р. було розглянуто клопотання відповідача-1 про залучення відповідачем Міністерства фінансів України та про заміну відповідачів на належних: Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України, Державну фіскальну службу України та вирішено в їх задоволенні відмовити, оскільки вони на переконання суду є недостатньо мотивованими.

При цьому, у судовому засіданні 01.12.2015 р. суд дійшов висновку про необхідність задовольнити клопотання відповідача-1 про припинення провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що працівникам, які проходять військову службу під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Статтею 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Дію зазначеної норми поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. №303 «Про часткову мобілізацію», згідно із законом України від 20.05.2014 p. №1275-V11.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 389/2011, Міністерство соціальної політики України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України: розробляє та вносить у встановленому порядку пропозиції щодо визначення розміру мінімальної заробітної плати, робочого часу та часу відпочинку, умов оплати праці працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Оскільки спір між сторонами виник у зв'язку з бездіяльністю відповідача 1 - суб'єкта владних повноважень, пов'язаною з виконанням останнім владних управлінських функцій, справа повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Стаття 80 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд припиняє провадження у справі.

Так, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

За змістом п. 14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», якщо у розгляді справи буде встановлено, що провадження у частині, яка не підлягає розгляду господарським судам, порушено помилково, господарський суд припиняє провадження у справі в цій частині згідно з пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК (спір не підлягає вирішенню в господарських судах України).

За таких обставин, спір у даній справі не підлягає вирішенню в господарських судах України, а тому провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Що стосується понесених позивачем судових витрат, то суд не вбачає правових підстав для повернення судового збору з Державного бюджету України.

Так, відповідно до п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 16.01.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі припинити.

2. Ухвалу про припинення провадження може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя В.С. Ломака