донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

02.12.2015 справа №908/815/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:не зявився
від відповідача:ОСОБА_4 за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт», м. Пологи, Запорізька область
на рішення господарського судуЗапорізької області
від07.04.2015 року
по справі№ 905/815/15 (суддя: Серкіз В.Г.)
за позовомПриватного підприємства «Амарант-Агро», с. Вирішальне, Полтавська область
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт», м. Пологи, Запорізька область
провизнання недійсним третейського затвердження

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Амарант-Агро», с. Вирішальне, Полтавська область звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у формі третейського затвердження в п. 10.1 договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки на умовах демонстрації з розстроченням платежу № ДК-005/2014 від 18.03.2014 року (далі «Договір») укладеного між Приватним підприємством «Амарант-Агро», с. Вирішальне, Полтавська область (далі «Позивач») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт», м. Пологи, Запорізька область (далі «Відповідач»).

Письмовою заявою від 07.04.2015р Позивач з посиланням на приписи пунктів 1,2 ст. 83 ГПК України просив суд вийти за межі позовних вимог та визнати зазначений договір недійсним у повному обсязі.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.04.2015 року у справі № 908/815/15-г позов було задоволено.

Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки на умовах демонстрації та експлуатації з розстроченням платежу № ДК-005/2014 від 18.03.2014 року укладений між Приватним підприємством «Амарант-Агро», с. Вирішальне, Полтавська область та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт», м. Пологи, Запорізька область визнано недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу до Харківського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 07.04.2015 року у справі № 908/815/15-г та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Приватного підприємства «Амарант-Агро».

Заявник апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права, а висновки, покладені в основу зазначеного рішення, не відповідають обставинам справи, у звязку з чим рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року матеріали справи № 908/815/15-г та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт» на рішення господарського суду Запорізької області від 07.04.2015 року у справі № 908/815/15-г було передано за встановленою підсудністю до Донецького апеляційного господарського суду.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 30.10.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 18.11 2015 рік.

18.11.2015 року в судовому засіданні розгляд апеляційної скарги було відкладено на 02.12.2015 рік.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник Позивача в судове засідання не зявився, поважність причин не явки суду повідомив.

Представник Відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, в судовому засіданні надав пояснення на виконання ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 18.11.2015 року.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника Позивача.

Відповідно до статей 44, 811 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права; а апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2, ст.. 11 Цивільного Кодексу України (далі ЦК)).

Відповідно до ст.. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1, ст. 215 Цивільного кодексу України).

У ч. 1, ст.. 207 Господарського Кодексу України (далі «ГК України») зазначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства.

За правилом п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У матеріалах господарської справи № 908/815/15-г міститься рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова Ліга» від 26.11.2014 року у третейській справі № 63/2014 відповідно до якого задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт» до Приватного підприємства «Амарант-Агро» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № ДК-005/2014 від 18.03.2014 в сумі 115 397,84 грн.

Як вбачається з рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова Ліга» від 26.11.2014 року, Приватним підприємством «Амарант-Агро» допущено порушення виконання зобовязання перед позивачем щодо оплати товарного кредиту у встановленому Додатковою угодою від 24.07.2014 року до Договору розмірі та строку, чим грубо порушено умови Договору та норми цивільного законодавства, відповідно до яких встановлюється принцип обовязкового виконання зобовязань на визначених Договором умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.03.2014р. між Сторонами укладено Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки на умовах демонстрації та експлуатації з розстроченням платежу № ДК-005/2014 (далі «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Продавець зобовязується передати у власність Покупця сільськогосподарську техніку (Товар), а Покупець зобовязується прийняти Товар та сплатити його вартість (ціну) на умовах цього Договору.

Згідно із п. 10.1 Договору, усі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з прострочення платежів за Товар, підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації Правова ліга у відповідності з його регламентом. Третейський розгляд справи здійснюється постійно діючим Третейським судом у складі з одного третейського судді. Місце знаходження третейського суду та місце розгляду спору: м. Тернопіль, майдан ОСОБА_4, 4, поштовий індекс 46001. Мова третейського судочинства - Українська. Сторони є такими, що розуміють правовий зміст та правові наслідки цього третейського застереження та вважають їх звернення до третейського суду достатнім заходом захисту своїх прав.

Усі інші спори за цим Договором (прострочення доставки, дефектність товару, тощо) розглядаються відповідно до чинного законодавства України.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання повністю недійсним спірного Договору, Позивач вважає, що особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, що зумовлює визнання цього правочину недійсним. З чим погодився й місцевий господарський суд. Втім, судова колегія вважає такий висновок місцевого господарського суду передчасним та зробленим при неповній оцінці усіх наявних у справі доказів у контексті з приписами норм діючого законодавства, які регулюють спірні правовідношення.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний Договір, від імені Приватного підприємства «Амарант-Агро», дійсно укладав директор юридичної особи ОСОБА_5 (діяв на підставі Статуту).

Відповідно до Статуту Приватного підприємства «Амарант-Агро», в редакції, що була чинна на момент укладення Договору купівлі-продажу Вищим органом Підприємства є Загальні збори Засновників, а Виконавчим органом підприємства є Директор, який призначається Загальними зборами Засновників. Директор здійснює керівництво поточною діяльністю Підприємства в межах своєї компетенції і прав, визначених цим Статутом, рішеннями Загальних зборів Засновників Підприємства. Юридичні дії з питань, що віднесені до виключної компетенції Загальних зборів засновників підприємства, виконуються директором після відповідного письмового рішення Загальних зборів Засновників Підприємства.

Відповідно до пп. 9, 11 п. 10.4 Статуту до виключної компетенції Загальних зборів Засновників належить:

9) попереднє надання дозволу на укладення та затвердження умов договорів (контрактів, правочинів) на суму, що перевищує 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп.;

11) попереднє схвалення правочину (угоди, договору) або кількох взаємозалежних правочинів (угод, договорів), пов'язаних із придбанням, відчуженням або можливістю відчуження Підприємством безпосередньо або опосередковано майна, вартість якого перевищує 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. або еквівалентну суму у будь-якій валюті.

Згідно висновку господарського суду Запорізької області відповідач знав про зазначені обмеження повноважень директора ОСОБА_5 на вчинення від імені Позивача, адже преамбула до Договору містить посилання на те, що від імені Позивача його підписав директор, який діє на підставі статуту підприємства

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду не погоджується із зазначеним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» в редакції від 30.09.2015 року відомості про юридичну особу або фізичну особу підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

В Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи (абз. 13, ч. 2, ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців»)

Відповідно до ч. 3, ст. 18 Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Приписами ч. 3, ст. 92 ЦК України встановлено орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв'язку з наведеним слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Доказів наявності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців обмежень повноважень директора Приватного підприємства «Амарант Агро» щодо підписання договорів (станом на день підписання спірної угоди). Сторонами суду не надано.

Інших доказів обізнаності Відповідача в момент підписання Сторонами спірного Договору про наявність будь-яких обмежень директора Позивача останнім суду не доведено.

Саме лише посилання у Договорі на Статут Позивача, на думку судової колегії не може бути беззаперечним доказом обізнаності Відповідача про згадані обмеження директора Позивача

Судова колегія зауважує, що згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач прийняв від Позивача продукцію за договором, що підтверджується актом приймання передачі товару № 2188 від 22.03.2014 року, який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств (а.с. 24); довіреністю № 77 від 20.03.2014р. на отримання товару у Відповідача (а.с.25); актом приймання передачі (повернення) товару № 4021 від 16.10.2014 року, який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств (а.с. 26).

Слід зазначити, що Верховним Судом України у постанові № 6-94цс13 від 25.12.13Р. зроблено висновок про те, що однією з обовязкових умов визнання Договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що в звязку зі схваленням сторонами спірного правочину (що підтверджується вказаними вище актами приймання-передачі), фактичне виконання цього договору визнання такого правочину недійсним є безпідставним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції з порушенням норм чинного законодавства не повно з'ясовані усі обставини справи, дана не правильна оцінка зібраним у справі доказам , у звязку з чим прийнято незаконне рішення, яке має бути скасованим з наступною відмовою у задоволенні безпідставних позовних вимог Позивача.

Заперечення Позивача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення апеляційним судом. Тому до уваги не прийняті.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати за подання апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт», м. Пологи, Запорізька область задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від 07.04.2015 року у справі № 908/815/15-г скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Приватного підприємства «Амарант-Агро», с. Вирішальне, Полтавська область відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Амарант-Агро», с. Вирішальне, Полтавська область () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт», м. Пологи () 609,00 грн. на відшкодування витрат по сплаченому судовому збору за звернення з апеляційною скаргою.

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ про примусове виконання цієї Постанови, оформивши його згідно приписів Закону країни «Про виконавче провадження».

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСЗО;

1 ДАГС.