ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015р. Справа № 914/2095/15

Господарський суд Львівської області у складі

колегії суддів: Фартушок Т.Б. головуючий, ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі Полюхович Х.М.

розглянувши справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів

до Відповідача: Комунального підприємства «Червоноградводоканал», м.Червоноград

про стягнення заборгованості

ціна позову: 98633,31грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_3В представник (довіреність №502-3945/2 від 12.11.2014р.);

Відповідача: ОСОБА_4- представник (довіреність б/н від 06.07.2015р.)

Суть спору:

Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Комунального підприємства «Червоноградводоканал» про стягнення заборгованості; ціна позову: 109341,43грн., в тому числі 35048,15грн. пені, 2468,64грн. 3% річних та 71824,64грн. інфляційних нарахувань.

25.11.2015р. Позивачем подано заяву (вх.№5508/15) про зменшення позовних вимог, яка, з врахуванням відсутності обставин, передбачених ч.6 ст.22 ГПК України, прийнята судом. У заяві Позивач просить стягнути з Відповідача 98633,31грн. заборгованості, в тому числі 30527,41грн. пені, 1984,27грн. 3% річних та 66121,63грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 01.07.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 07.07.2015р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалах суду від 02.09.2015р., від 15.09.2015р. та від 21.10.2015р. В судових засіданнях 07.07.2015р., 17.07.2015р., 28.07.2015р. та 25.11.2015р. оголошувались перерви, про що представники Сторін належним чином повідомлялись під розписку в судовому засіданні. Строк розгляду спору продовжувався за клопотаннями представників Сторін з причин та підстав, зазначених в ухвалах суду по даній справі.

Ухвалою від 15.09.2015р. призначено колегіальний розгляд справи у складів трьох суддів. Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів членами колегії суддів з розгляду даної справи визначено ОСОБА_5 суддя головуючий, ОСОБА_1, ОСОБА_2, судді.

Представникам Сторін по явці оголошено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані чт оголошені Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді чи колегії суддів не надходило.

Представник Позивача в судове засідання зявилась, позовні вимоги (з урахування заяви про зменшення розміру позовних вимог) підтримала повністю. Подала пояснення (вх. №51638/15), у яких надає обґрунтування нарахування штрафних санкцій, стягнення яких є предметом спору у справі, позовні вимоги (зменшені) підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, запереченні на відзив (від 28.07.2015р. вх. №31187/15), заяві про уточнення (зменшення) позовних вимог (від 25.11.2015р., вх. №5508/15) та додаткових поясненнях (від 25.11.2015р. вх. №51090/15, від 30.11.2015р. вх. 351638/15).

Протягом розгляду справи Позивачем подано:

- 06.07.2015р. довідку (вх. №27752/15), у якій повідомляє про те, що у провадженні господарського суду України, або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також немає рішення цих органів стосовно такого спору;

- 20.07.2015р. клопотання (вх. №29961/15), у якому просить суд долучити до матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків між Сторонами та докази його скерування Відповідачу;

- 28.07.2015р. заперечення на відзив (вх. №31187/15), у якому просить суд задоволити позовні вимоги Позивача у повному обсязі;

- 25.11.2015р. заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог (вх.№5508/15), у якій зменшує розмір позовних вимог та просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 98633,31грн, з яких 30527,41грн. пені, 1984,27грн. 3% річних, 66121,23грн. інфляційних втрат та повернути Позивачу судовий збір у звязку із зменшенням розміру позовних вимог, про що постановити відповідну ухвалу;

- 25.11.2015р. додаткові пояснення (вх. №51090/15), у яких просить суд задоволити позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог (від 25.11.2015р., вх. №5508/15);

- 30.11.2015р. пояснення (вх. №51638/15), у яких надає обґрунтування нарахування штрафних санкцій, стягнення яких є предметом спору у справі.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив. Представник Відповідача проти позову заперечив повністю. Крім того, просив врахувати доводи та докази щодо важкого фінансового становища Відповідача.

27.11.2015р. подав клопотання (вх. 351413/15), у якому просить суд долучити до матеріалів справи докази в підтвердження факту виконання укладених між Відповідачем та Управлінням праці і соціального захисту населення Договорів, проти позову заперечив, просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву (від 13.07.2015р. вх. №28974/15).

Протягом розгляду справи Відповідачем подано:

- 13.07.2015р. відзив на позовну заяву вх. №28974/15 з додатками згідно опису;

- 13.07.2015р. довідку (вх. №28977/15), у якій повідомляє про те, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав і немає рішення стосовно такого спору;

- 17.07.2015р. клопотання (вх. №29801/15), у якому просить суд долучити до матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків між Сторонами;

- 24.07.2015р. клопотання (вх.№30622/15), у якому просить суд долучити до матеріалів справи копії балансів (звітів про фінансовий стан) станом на 31.12.2014р. та 30.06.2015р., а також звітів про фінансові результати (звітів про сукупний дохід) за 2014 рік та за перше півріччя 2015р.;

- 15.09.2015р. клопотання (вх. №38773/15), у якому просить суд при вирішенні спору враховувати постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2015р. у справі №924/1265/13;

- 27.11.2015р. клопотання (вх. 351413/15) з додатками згідно опису, у якому просить суд долучити до матеріалів справи докази в підтвердження факту виконання укладених між Відповідачем та Управлінням праці і соціального захисту населення Договорів. Клопотання задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 43 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) ГПК України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Також суд зазначає, що з врахуванням вимог ч.ч.1, 3 ст.69 ГПК України, беручи до уваги терміни поштових перебігів, враховуючи відсутність клопотання про продовження строку розгляду спору, в суду відсутні правові підстави до подальшого відкладення розгляду справи.

Спір розглядається із врахуванням поданої Позивачем 25.11.2015р. заяви (вх. №5508/15) про зменшення (уточнення) позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго» перейменоване з Відкритого акціонерного товариства «Львівобленерго» відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», що підтверджується, зокрема, п.1.1 статуту Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», нова редакція якого зареєстрована 27.04.2012р.

29.12.2006р. між Позивачем (Постачальник) та Відповідачем (Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії №90120 (надалі Договір), відповідно до якого (п.1.1) Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору; точка продажу електричної енергії: зазначена в додатку №6 «Однолінійна схема».

Відповідно до п.2.3.3 Договору, Споживач зобовязується оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 «Порядок розрахунків» та №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії»; здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею Постачальника та електроустановками Споживача згідно з додатком №7а (7б) «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії» (п.2.3.4).

Як зазначено в п.2 Додатку №2 від 13.09.2013р. до Договору, розрахунковим періодом вважається період з 15 числа попереднього місяця до 14 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений у Договорі поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальником електричної енергії.

У п.7 Додатку №2 від 13.09.2013р. до Договору зазначено, що рахунки на оплату платежів, передбачених даним Договором, виписуються Постачальником електричної енергії та надаються Споживачу; тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 10 операційних днів з дня отримання рахунку; дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Приписами п.4.2.1 Договору встановлено, що Споживач несе відповідальність за внесення платежів, передбачених Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до п.8 Додатку №2 від 13.09.2013р. до Договору, у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених Договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням індексу інфляції з весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Пунктом 9.3 Договору передбачено, що спірні питання та розбіжності виконання умов Договору, щодо яких Сторонами не буде досягнуто згоди, вирішуються у порядку, встановленому законодавством України.

У п.9.4 Договору зазначено, що Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2007 року; Договір вважається щоразу продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази повідомлення однією із Сторін іншої про припинення його дії або перегляд його умов.

Згідно доводів Позивача викладеним у позовній заяві та підтвердженим у судовому засіданні, Відповідачем отримано під підпис рахунки Позивача від 17.11.2014р. за листопад 2014р. на сплату 682392,00грн. з ПДВ (строк оплати до 01.12.2014р.), від 16.12.2014р. за грудень 2014р. на сплату 1201275,82грн. з ПДВ (за грудень 2015р. 710183,82грн.) (строк оплати до 30.12.2014р.), від 15.01.2015р. за січень 2015р. на сплату 917272,74грн. з ПДВ (за січень 2015р. 786883,98грн.) (строк оплати до 29.01.2015р.), від 16.02.2015р. за лютий 2015р. на сплату 750015,01грн. з ПДВ (строк оплати до 02.03.2015р.), від 17.03.2015р. за березень 2015р. на сплату 1076302,32грн. з ПДВ (за березень 2015р. 766287,31грн.), від 15.04.2015р. за квітень 2015р. на сплату 745565,27грн. з ПДВ (строк оплати до 29.04.2015р.), від 16.05.2015р. за травень 2015р. на сплату 723112,32грн. з ПДВ (за травень 2015р. 674847,05грн.) (строк оплати до 02.06.2015р.); всі рахунки наявні в матеріалах справи.

Проте, згідно доводів Позивача, зазначені вище рахунки Відповідачем оплачувались із порушенням порядку та строку здійснення платежів.

Матеріалами справи встановлено та підтверджено Сторонами, в тому числі представниками Сторін впродовж розгляду справи, що рахунки на оплату спожитої електричної енергії за період з грудня 2014р. по травень 2015р. отримані Відповідачем особисто, однак їх оплата здійснювалась невчасно.

Тому, на підставі п. 4.2.1 Договору, п. 8 Додатку №2 від 13.09.2013р. до Договору, ст.625 ЦК України та ст.232 ГК України, Позивачем (із врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 25.11.2015р. вх. №5508/15) нараховано Відповідачу 30527,41грн. пені, 1984,27грн. 3% річних та 66121,23грн. інфляційних втрат.

Відповідно до позовної заяви та представлених Позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат за Договором, заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 98633,31грн.

В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази відсутності заборгованості у Відповідача перед Позивачем за Договором в розмірі 98633,31грн. чи здійснення її повної або часткової оплати.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 1.3 Правил передбачено, що постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом.

Пунктом 5.1 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996р. (із змінами та доповненнями) передбачено, що договір на постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між Постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і Споживачем та визнає зміст правових відносин, прав та обовязків Сторін.

Приписами підп.1 п.10.2 Правил передбачено, що споживач електричної енергії зобовязаний користуватись електричною енергією для власних потреб виключно на підставі договору.

Приписами ч.1 ст.15-1 Закону України «Про електроенергетику» (далі-Закону) встановлено, що Споживачі, які купують електричну енергію у Енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку.

Статтею 26 Закону передбачено, що Споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії; Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Приписами ч.1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

У відповідності до ч.1 ст.275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У ч.1 ст.612 ЦК України зазначено, що Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, поданому до суду 13.07.2015р. за вх. №28974/15, проти заявлених позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним і необґрунтованим, просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що Позивачем не дотримано порядок досудового врегулювання спору, передбачений статтями 5 та 6 ГПК України.

В спростування заперечень Відповідача проти позову з підстав того, що Позивачем не дотримано порядку досудового врегулювання спору, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Отже, надсилання Відповідачу претензії як досудового врегулювання спору в порядку статтей 5 та 6 ГПК України є виключно правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання позивачем вимог вказаних статтей не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів за наявності спору. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 12 червня 2012 року у справі №17/5005/8502/2011 та постанові Верховного суду від 20.11.2012 року у справі №28/5005/640/2012.

Окрім того, як на підставу своїх заперечень проти позову Відповідач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30 Про затвердження Порядку та умов надання у 2014р. субвенцій з Державного Бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у звязку із невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Відповідач вказує на те, що, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30, 06.12.2014р. між Головним управлінням Державної казначейської служби України (сторона 1), Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації (сторона 2), Міським фінансовим управлінням Червоноградської міської ради (сторона 3), КП «Червоноградводоканал» (сторона 4), ПАТ «Львівобленерго» (сторона 5) та ДП «Енергоринок» (сторона 6) було укладено Договір №30Е/272 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 29.01.2014р. №30, предметом якого є організація проведення сторонами розрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенцій з Державного Бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у звязку із невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених Постановою КМУ від 29.01.2014р. №30.

Пунктом 7 вказаного Договору встановлено, що сторона 4 (Відповідач у справі) перераховує на користь сторони 5 (Позивач у справі) кошти в сумі 517787,06грн. для погашення заборгованості за електроенергію, спожиту у жовтні 2014 року, згідно з Договором від 29.12.2006 року №90120.

Згідно пункту 12 Договору від 06.12.2014р. №30Е/272 з метою виконання договору сторони зобов'язались не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Відповідач також вказує на те, що, на виконання умов Договору від 06.12.2014р. №30Е/272, платіжним дорученням від 17.12.2014р. №5 погасив перед Позивачем заборгованість за електроенергію, яка виникла у жовтні 2014 року. Вказаний факт підтверджується в судовому засіданні представниками Сторін.

З підстав наведеного Відповідач вважає, що Договором від 06.12.2014р. №30Е/272 встановлено та погоджено Сторонами порядок і строк оплати заборгованості і Позивачем неправомірно нараховано Відповідачу штрафні санкції за порушення порядку і строку оплати поставленої електричної енергії.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Так, згідно п.4 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого Постановою КМУ від 29.01.2014р. №30, підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію населенню або надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості (далі - учасники розрахунків), у тому числі у разі заміни сторони у зобов'язанні під час здійснення розрахунків за придбану/реалізовану на оптовому ринку електричну енергію та відступлення прав вимоги щодо заборгованості за природний газ на користь Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору. Примірний договір про організацію взаєморозрахунків наведений у додатках 2 і 3 (у разі проведення взаєморозрахунків за рахунок джерел, визначених пунктом 5 статті 12 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", залучених до спеціального фонду державного бюджету відповідно до пункту 2 статті 16 даного Закону).

Як встановлено судом та підтверджується в судовому засіданні представниками Сторін, Договір від 06.12.2014р. №30Е/272 укладено на підставі вищевказаного порядку та умов, виконано його належним чином і сплата штрафних санкцій за прострочення платежу, який був предметом цього договору, відбувається лише за період з моменту виникнення такого прострочення до моменту укладання договору (02.12.2014р. 05.12.2014р.), оскільки, як зазначалось вище, згідно пункту 15 Договору від 06.12.2014р. №30Е/272, вказаний договір набуває чинності з моменту його підписання, а строк оплати вказаного платежу (за жовтень 2014р.) настав 02.12.2014р. Відтак, прострочка платежу за жовтень 2014р. тривала з 02.12.2014р. по 05.12.2014р.

Крім того, щодо посилань Відповідача на Договір від 06.12.2014р. №30Е/272, суд зазначає, що предметом вказаного договору була погашення заборгованості з оплати спожитої електричної енергії за жовтень 2014р., в той час, як предметом спору у справі є стягнення штрафних санкцій за порушення порядку і строку оплати поставленої електричної енергії за період з листопада 2014р. по травень 2015р. Відтак, що Договір від 06.12.2014р. №30Е/272 не має відношення до заборгованості, яка виникла в інший період і не становить його предмету. Отже, посилання Відповідача на вказаний Договір є безпідставними і необґрунтованими.

При цьому суд зазначає, що у звязку із наведеним Позивачем 25.11.2015р. подано заяву (вх.№5508/15), у якій виключає з розрахунку нарахування штрафних санкцій по платежу за жовтень 2014р., зменшує позовні вимоги в цій частині і просить суд стягнути з Відповідача заборгованість за вказаним платежем лише за період з 02.12.2014р. по 05.12.2014р. Вказане Позивач обґрунтовує тим, що, згідно пункту 15 Договору від 06.12.2014р. №30Е/272, вказаний договір набуває чинності з моменту його підписання, а строк оплати вказаного платежу (за жовтень 2014р.) настав 02.12.2014р. Відтак, прострочка платежу за жовтень 2014р. тривала з 02.12.2014р. по 05.12.2014р.

Також, як на підставу своїх заперечень, Відповідач покликається на те, що 02.01.2014р. та 05.01.2015р. між Відповідачем та Управлінням праці і соціального захисту населення укладено Договори, за умовами яких Відповідач, з метою здійснення розрахунків з попередньої оплати ресурсів (електроенергії) на строк не більше одного місяця відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного Бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ від 11.01.2005р. №20 (із змінами) визначив прогнозовану договірну величину споживання ресурсів (електроенергії), про що уклав договір із Управлінням праці і соціального захисту населення.

Відповідно до п. 2 вказаних договорів, Управління праці і соціального захисту населення зобовязувалось надати оди примірник договору місцевому фінансовому органу для складання зведеного реєстру актів звіряння чи договорів.

Відповідач вказує, що протягом грудня 2014р. травня 2015р. Управлінням праці і соціального захисту населення здійснено платежів по пільгах і субсидіях в рахунок сплати за спожиту електричну енергію на суму 982500,00грн. Так, на думку Відповідача, саме через порушення Управлінням праці і соціального захисту населення порядку і строку сплати відшкодування по пільгах і субсидіях у нього виникала заборгованість перед Позивачем.

В підтвердження виконання укладених із Управлінням праці і соціального захисту населення у 2014 та 2015 роках Договорів Відповідачем клопотанням від 27.11.2015р. (вх. №51413/15) долучено до матеріалів справи листи міського фінансового управління Червоноградської міської ради від 31.12.2014р. №643, від 30.01.2015р. №48, від 20.04.2015р. №154, від 28.04.2015р. №179, від 19.05.2015р. №215 про централізовані розрахунки за житлово-комунальні послуги.

З приводу наведених Відповідачем доводів суд зазначає,що механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату електроенергії, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р.

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ №20 від 11.01.2005 р., визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК «Нафтогаз України», Державного казначейства України від 03.02.2009 р. № 55/57/43.

Пунктом 7 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 11.01.2005р. №20, встановлено, що для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства «Енергоринок», які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Відповідно до п. 1.2. Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики, НАК «Нафтогаз України», Державного казначейства України від 03.02.2009 р. № 55/57/43 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, станом а час розгляду справи по суті Сторонами не заявлено та не наведено доказів в підтвердження факту укладення спільних договорів на виконання умов Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р. за участю Позивача, надання Позивачем згоди на такі розрахунки, підписання актів звірки чи спільних протокольних рішень з приводу наявних заборгованостей за період з листопада 2014р. по травень 2015р. включно, а відтак, порядок і умови взятих на себе Відповідачем за Договором про постачання електричної енергії від 29.12.2006р. №90120 зобов'язань з оплати поставленої електричної енергії за період з листопада 2014р. по травень 2015р. не змінено, а нарахування штрафних санкцій відбувається на умовах вказаного договору.

Крім того, щодо укладення між Відповідачем та Управлінням праці і соціального захисту населення Договорів від 02.01.2014р. та від 05.01.2015р. суд зазначає, що таке укладення не зупинило чинності Договору про постачання електричної енергії від 29.12.2006р. №90120, зокрема в частині зобов'язань щодо порядку і строку оплати поставленої Позивачем Відповідачу електричної енергії, а також відповідальності за порушення порядку і строку здійснення таких платежів.

Також суд бере до уваги, що Відповідачем не заперечується порушення термінів оплат рахунків за поставлену електроенергію, а відтак і порушення істотних умов договору постачання електричної енергії. Відсутність своєї вини у вказаних порушеннях Відповідач мотивує порушенням Управлінням праці і соціального захисту населення умов договорів від 02.01.2014р. та від 05.01.2015р., укладених на виконання Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію від 03.02.2009р №55/57/43. Однак, ПАТ «Львівобленерго» не є стороною вказаних договорів, а їх укладення жодним чином не обмежує дію Договору про постачання електричної енергії від 29.12.2006р. №90120, адже, відповідно до пункту 5.1. Правил користування електричною енергію, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996р. №28 (в чинній реакції) саме договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав і обовязків сторін.

Згідно пункту 5.5 ПКЕЕ порядок розрахунків між сторонами за спожиту електричну енергію є однією з істотних та обовязкових умов договору про постачання.

Таким чином, нарахування вказаних сум пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснено Позивачем виключно відповідно до вимог укладеного між Сторонами Договору про постачання електричної енергії від 29.12.2006р. №90120.

Щодо посилань Відповідача про неодноразові надання Позивачем відстрочок оплати заборгованості то суд зазначає, що Сторонами не доведено належними і допустимими доказами як факту звернення Відповідача до Позивача із заявами про надання відстрочок чи розстрочок платежу, так і самого факту надання Позивачем Відповідачу таких розстрочок чи відстрочок.

Щодо стягнення 30527,41грн. пені.

У п.4.2.1 Договору встановлено, що Споживач несе відповідальність за внесення платежів, передбачених Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Пунктом 8 Додатку №2 до Договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених Договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність розрахунку пені суд зазначає, що розмір пені, розрахований Позивачем правильно та не перевищує подвійного розміру облікової ставки НБУ.

Як зазначалось в описовій частині рішення, 24.07.2015р. Відповідачем подано клопотання (вх.№30622/15), у якому просить суд долучити до матеріалів справи копії балансів (звітів про фінансовий стан) станом на 31.12.2014р. та 30.06.2015р., а також звітів про фінансові результати (звітів про сукупний дохід) за 2014 рік та за перше півріччя 2015р.

Представник Відповідача в судовому засіданні просив врахувати доводи та докази щодо важкого фінансового становища Відповідача..

Суд бере до уваги вищеописані документи бухгалтерської звітності Відповідача та зазначає, що з наведеного вбачається важке фінансове становище Відповідача.

Крім цього, ступінь вини Відповідача щодо порушення термінів виконання грошових зобовязань за Договором суд оцінює з врахуванням вишеописаних договорів від 02.01.2014р. та 05.01.2015р., укладених між Відповідачем та Управлінням праці і соціального захисту населення укладено Договори.

Також суд бере до уваги те, що станом на час подання позову основний борг Відповідач перед Позивачем за зазначений у розрахунках заборгованості період був відсутній.

Приписами ч.3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Відтак, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні доводи про завдані збитки, суд не вправі застосовувати наведену норму законодавства при вирішенні даного спору.

Суд зазначає, що відповідно ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що порушення Відповідачем зобовязання завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Крім того, відповідно до п.3 ст.83 ГПК України, приймаючи рішення, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Суд зазначає позицію, аналогічну визначену пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р., що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому-четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами). Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами) №18 від 26.12.2011р. зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

При цьому, діючим законодавством не передбачено необхідності звернення відповідача до суду з заявою про зменшення неустойки, а також не обмежено суд в розмірах зменшення неустойки (постанова Вищого господарського суду України від 21.08.2013р. у справі №911/571/13-г).

Враховуючи вищенаведене, в тому числі ступінь вини Відповідача, винятковість випадку; беручи до уваги те, що станом на час подання позову (в тому числі згідно доводів Позивача) основний борг Відповідача перед Позивачем (за зазначений до стягнення період) відсутній та те, що матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що порушення Відповідачем зобовязання завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%, а відтак, до стягнення підлягає 15263,71грн. пені; в решті частині позовних вимог щодо стягнення пені слід відмовити.

Щодо стягнення 1984,27грн. 3% річних та 66121,63грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що такі розраховані Позивачем не правильно.

Так, при розрахунку інфляційних нарахувань Позивачем не взято до уваги положення, аналогічні відображеним у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (із змінами та доповненнями) та листа Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р. При здійсненні перевірки розрахунку розміру інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір таких є більшим, аніж заявлено Позивачем до стягнення. Проте, за відсутності клопотання, передбаченого п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Розрахунок 3% річних Позивачем проведено з допущенням арифметичних помилок при округленні чисел, оскільки окремі арифметичні дії щодо розрахунку 3% річних за певні періоди Позивачем проводились з розбивкою таких періодів. Відтак, розмір заявлених до стягнення 1984,27грн. 3% річних складає 1984,26грн.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення, перевіривши правильність розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 66121,63грн. інфляційних втрат підлягають до задоволення; вимоги ж Позивача про стягнення з Відповідача 1984,27грн. 3% річних підлягають до задоволення в розмірі 1984,26грн.; в решті позовних вимог в частині стягнення 3% річних слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

30.11.2015 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30.11.2015р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд враховує вищенаведені доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення пені та зазначає, що судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Як вбачається із відмітки уповноваженої особи канцелярії Господарського суду Львівської області, позовну заяву Позивачем подано 30.06.2015 року. Позивачем за подання позовної заяви до суду Платіжним дорученням від 24.06.2015р. №10428 сплачено судовий збір в розмірі 2186,83грн.

Приписами частини першої та підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (у редакції, чинній станом на 30.06.2015р.) встановлено, що із позовних заяв майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Нормою статті 8 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2015 рік» передбачено, що станом на 01.01.2015 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. 00 коп.

25.11.2015р. Позивачем подано заяву (вх. №5508/15), у якій зменшує розмір позовних вимог та просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 98633,31грн, з яких 30527,41грн. пені, 1984,27грн. 3% річних, 66121,23грн. інфляційних втрат та повернути Позивачу судовий збір у звязку із зменшенням розміру позовних вимог, про що постановити відповідну ухвалу.

Так, Позивачем у позовній заяві заявлено одну вимогу матеріального характеру, про стягнення з Відповідача на користь Позивача 109341,43 грн., із врахуванням заяви від 25.11.2015р. вх.№5508/15 про зменшення розміру позовних вимог 98633,31грн. Відтак, сума судового збору за подання вказаної позовної заяви до суду повинна складати 1972,67 грн.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, повністю.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід розподілити між Сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1972,67грн. судового збору.

Сплачений Платіжним дорученням від 24.06.2015р. №10428 судовий збір в розмірі 214,16грн. (2186,83-1972,67) у звязку із зменшенням розміру позовних вимог слід повернути Позивачу з Державного бюджету України, про що винести ухвалу.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.4,7 ЗУ «Про судовий збір», ст.ст. 4, 45, 47, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Червоноградводоканал» (80100, Львівська область, м.Червоноград, вул.Лесі Українки, 1; ідентифікаційний код 00185347) на користь Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» (79026, Львівська область, м.Львів, вул.Козельницька, 3; ідентифікаційний код 00131587) 66121,63грн. інфляційних нарахувань, 1984,26грн. 3% річних, 15263,71грн. пені, 1972,67грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Повернути Публічному акціонерному товариству «Львівобленерго» (79026, Львівська область, м. Львів, вул. Козельницька, 3; ідентифікаційний код 00131587) з Державного бюджету України сплачений платіжним дорученням від 24.06.2015р. №10428 судовий збір в розмірі 214,16грн. у звязку із зменшенням розміру позовних вимог, про що винести ухвалу.

Наказ та ухвалу про повернення судового збору видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя-головуючий ОСОБА_5

Суддя Коссак С.М.

Суддя Пазичев В.М.