ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015р. Справа№ 914/955/15

Розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька паливна компанія бізнес», м.Львів

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м. Львів

третя особа-1: Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, м. Львів

третя особа-2: Міністерство інфраструктури України, м. Київ

Про встановлення особистого постійного оплатного сервітуту

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: ОСОБА_2 - представники

третя особа-1: не зявився

третя особа-2: не зявився

Головуюча суддя Березяк Н.Є.

Судді Долінська О.З.

ОСОБА_3

при секретарі Кравець О.І.

Суть спору: подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька паливна компанія бізнес» до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» за участю третьої особи 1: Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, третьої особи 2: Міністерство інфраструктури України про встановлення особистого постійного оплатного сервітуту.

Розгляд справи відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалі суду.

Представник позивача в судових засіданнях просив позовні вимоги задоволити повністю з підстав зазначених в позовній заяві та наданих поясненнях, а саме як він вважає з тих підстав, що особистий сервітут, який полягає у наданні йому права користуватись частиною земельної ділянки з метою обслуговування обєкта нерухомого майна для забезпечення доступу до нього, проїзду, проходу, встановлення рекламо носіїв та інше, має бути встановлений у межах частини земельної ділянки, яку уже використовує він, а такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача, оскільки на даній частині земельної ділянки розташований обєкт нерухомого майна, який на даний момент використовується позивачем у зазначених цілях.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позовних вимог заперечив з підстав зазначених у відзиві та наданих поясненнях, а саме у звязку з тим, що відповідно до його статуту розпорядження майном здійснюється за погодженням з Вищим органом товариства, яким є Міністерство інфраструктури України, до якого позивач звертався і який листом від 21.05.2012 року № 5096/16/10-12 не погодив вилучення із постійного користування ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» земельної ділянки площею 0,0905 га, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Залізничка ,1А. Також, вважає не обґрунтованим розмір встановленої плати в сумі 5 000,00 грн. за користування земельною ділянкою і зазначає, що договори предметом яких були обєкти нерухомого майна, які на даний час належать на праві власності Позивачу і на підставі чого Позивач просить встановити земельний сервітут в судовому порядку визнанні не дійсними та в процесі підготовки знаходиться позовна заява про скасування державної реєстрації права власності ТзОВ «Галицька паливна компанія Бізнес» на обєкти будівель та витребування їх у вказаної юридичної особи.

Представник третьої особи 1 в судових засіданнях проти позову в частинні позовної вимоги, а саме зобовязання реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати особистий, постійний, оплатний сервітут на користь позивача, заперечила з підстав зазначених у поданому на адресу суду запереченні та наданих усних поясненнях, зокрема з тих підстав, що відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, як субєкт владних повноважень, діє винятково в межах, визначених законом, а дана позовна вимога є формою втручання в його дискреційні повноваження, в решті позовних вимог не заперечує.

Третя особа 2 в судові засідання участь уповноваженого представника не забезпечила, відзиву на позов не подав, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи ухвалами суду, які направлялись їй рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення. За таких обставин суд вважає, що справа у відповідності до вимог ст. 75 ГПК України, може бути розглянута за її відсутності.

В судовому засіданні 02.12.2015 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Галицька паливна компанія бізнес» в процесі реорганізації шляхом виділення Товариству з обмеженою відповідальністю «Н.П.Б.» по розподільчому балансу перейшли права і обовязки щодо обєкту нерухомості АЗС, розташованої по вул. Залізничній, 1-а у м. Львові. Даний обєкт нерухомого майна складається з нежитлових будівель: операторської (літ.Б-1), загальною площею 18,7 кв.м., насосної (літ. В-1), загальною площею 5,4 кв.м.

Право власності Позивача на цей обєкт нерухомого майна підтверджується Свідоцтвом про право власності на нежитлові будівлі, виданий Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 06.02.2012 року та витягом про державну реєстрацію права, виданого Обласним комунальним підприємством ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 10.02.2012 року.

Зазначенні обєкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці площею 0,0905 га., яка є складовою частиною земельної ділянки, що належить на праві постійного користування ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» і підтверджується Державним актом на право постійного користування землею І-ЛВ № 001294 від 29.09.2000 року.

Оскільки, ТзОВ «ГПК Бізнес» здійснює господарську діяльність з використанням вказаного обєкту нерухомого майна, у нього є постійна необхідність доступу до вказаного майна, з метою його обслуговування, забезпечення доступу до нього, проїзду, проходу, встановлення рекламних носіїв та інше і неодноразово звертався до Відповідача з проханням надати земельну ділянку у користування для обслуговування нежитлових будівель, однак позитивної відповіді не отримував.

23 лютого 2015 року за вих. № 01-2302-2015-ю було знову подано до Відповідача звернення щодо встановлення сервітуту. Однак, згідно повідомлення ПАТ ЛЛРЗ від 26.02.22015 року відмовив позивачу у укладенні договору особистого безстрокового сервітуту, у звязку з тим, що Міністерство інфраструктури не прийняло рішення про надання в користування ТзОВ ГПК Бізнес частини земельної ділянки, оскільки лише за його згоди може позитивно вирішитись дане питання.

Позивач вважає, що встановлення особистого сервітуту через земельну ділянку Відповідача є найменш обтяжливим способом перед іншими землевласниками, тому саме через зазначену ділянку і необхідно встановлювати постійний оплатний особистий сервітут, який надасть право Позивачу користуватися частиною земельної ділянки з метою обслуговування обєкта нерухомого майна для забезпечення доступу до нього, проїзду, проходу встановлення рекламних носіїв та інше, має бути встановлений у межах частини земельної ділянки, яку уже використовує позивач, оскільки на даній частині земельної ділянки розташований обєкт нерухомого майна, який на теперішній момент використовується Позивачем зазначених цілях.

Однак, проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 3 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

В силу п. 1 ст. 187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Статтєю 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (п. 4 ст. 98 ЗК України).

В силу ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтєю 402 ЦК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

За п.п. 1, 2 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Крім цього, пунктом 2.32 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.05.2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» розяснено, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що Позивач не являється суміжним власником чи користувачем земельної ділянки.

Таким чином, з вищенаведених норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини вбачається, що сервітут встановлюється у відношенні до власника (володільця) земельної ділянки для забезпечення реалізації права та на користь землекористувача суміжної земельної ділянки або іншої особи, а правом вимоги встановлення сервітуту наділена саме така особа, а не власник (володілець) земельної ділянки у відношенні якої встановлюється сервітут.

Тобто чинне законодавство повязує право на захист шляхом встановлення земельного сервітуту у судовому порядку саме з фактом порушенням власником (володільцем) земельної ділянки права іншої особи на користування та обслуговування майна, яке розташовано на земельній ділянці такого власника (володільця) земельної ділянки, право землекористування якого у даному випадку не є порушеним.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Крім того, право власності позивача на обєкти нерухомого майна, розташовані на спірній земельній ділянці оспорюється відповідачем.

Отже з огляду на вищенаведене, слід дійти висновку, що у позивача відсутні правові підстави вимагати встановлення земельного сервітуту від відповідача, відповідно зобовязувати відповідача укласти договір про встановлення сервітуту, а також зобовязувати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, як субєкт владних повноважень, який діє винятково в межах повноважень, визначених законом, зареєструвати особистий, постійний, оплатний сервітут на його користь, тому позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки не грунтуються на законі та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судові витрати слід віднести на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,75,82,84,85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04.12.2015 року.

Головуюча суддя Березяк Н.Є.

Суддя Долінська О.З.

Суддя Король М.Р