КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 910/16536/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Сидорова А.О.

від відповідача - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Карго-Сервіс» на рішення Господарського суду м. Києва від 09.09.2015 (Суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ромпетрол України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Карго-Сервіс»

про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ромпетрол Україна" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Карго-Сервіс" про стягнення заборгованості 162 423,28 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі № 910/16536/15 позов задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі № 910/16536/15 скасувати у зв'язку з неповний з'ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні господарського суду першої інстанції, порушеними та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та просить прийняти нове рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційна скарга була передана для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2015 апелянту відновлено строк для подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 12.11.2015 у складі суду: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою суду від 12.11.2015 розгляд апеляційної скарги був відкладений відповідно до ст. 77 ГПК України до 01.12.2015.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача в судове засідання 01.12.2015 з`явився та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

25.12.2012 між ТОВ "Ромпетрол Україна" (постачальник) та ТОВ "Єдине транспортне агентство - 1" (покупець) був укладений договір поставки нафтопродуктів №479/ПН.

За умовами договору постачальник зобов'язався передати покупцю нафтопродукти на умовах даного договору, а покупець прийняти та оплатити вказаний товар на умовах даного договору.

Пунктом 5.1 договору поставки № 479/ПН визначено, що загальна вартість даного договору складається із суми вартості всіх актів прийому-передачі товару, оформлених (наданих) покупцю по даному договору, які підтверджують факт передачі товару покупцю, його кількість та якість. В загальну вартість даного договору також включається сума доплати за товар, розрахована у відповідності з п. 5.7 даного договору.

Відповідно до п. 5.2 договору поставки № 479/ПН покупець зобов'язався оплатити повну вартість товару до моменту його поставки, на умовах 100% передоплати, на підставі рахунку-фактури постачальника, який виставляється на підставі заявки покупця.

Рахунок-фактура постачальника повинен бути оплачений покупцем протягом 2 (двох) банківських днів від дати його виставлення постачальником. Дата виставлення рахунку вважається першим днем.

08.01.2014 між ТОВ "Ромпетрол Україна" (кредитор), ТОВ "Транс-Карго-Сервіс" (новий боржник) та ТОВ "Єдине транспортне агентство-1" (первісний боржник) був укладений договір про переведення боргу №123-S, який підписано представниками трьох сторін посвідчено їх печатками.

За умовами тристороннього договору про переведення боргу №123-S від 08.01.2014 сторони узгодили, що первісний боржник переводить на нового боржника своє зобов'язання по сплаті боргу кредитору у розмірі 96532 грн., який у нього виник на підставі договору поставки нафтопродуктів №479/ПН від 25.12.2012, а кредитор підтверджує свою згоду на перевід вказаного боргу первісним боржником на нового боржника (п. 1.1 Договору).

Пунктом 3.2 договору про переведення боргу №123-S від 08.01.2014, сторони домовились, що новий боржник зобов'язаний сплатити кредитору борг, вказаний в. п. 1.1 цього договору, в строк, у відповідності з графіком платежів, вказаним нижче:

- 20000 грн. - до 09.03.2014;

- 20000 грн. - до 09.04.2014;

- 20000 грн. - до 09.05.2014;

- 20000 грн. - до 09.06.2014;

- 16532 грн. - до 09.07.2014.

Відповідно до п. 3.2.1 договору про переведення боргу №123-S від 08.01.2014 новий боржник має право сплачувати переведений на нього борг частинами в межах кожного періоду, вказаного в п. 3.2 (щотижнево, щоденно та т.п.), а також має право сплатити його повністю достроково.

Зважаючи на те, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України переведений борг оплачений не був, позивач звернувся із позовом до суду про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 521 Цивільного кодексу України, форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зважаючи на те, що новим боржником, у відповідності до графіку погашення заборгованості, визначеного п. 3.2 договору борг кредитору сплачений не був, останній 11.03.2015 на адресу відповідача направив претензію №1/1 від 06.03.2015 з вимогою в добровільному порядку у десятиденний строк з моменту отримання даної претензій сплатити заборгованість у розмірі 96532 грн.

Відповідачем вказана претензія отримана 13.03.2015, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №503 (№260), належним чином засвідчена копія якого долучена позивачем до матеріалів справи.

Відповіді на вказану претензію боржник кредитору не направив, кошти в розмірі 96532 грн. станом на день звернення із позовом до суду не сплатив.

Апелянт, не погоджуючись із рішенням першої інстанції та звертаючись із апеляційною скаргою, зазначив, що місцевим судом, при постановлені оскаржуваного рішення не був врахований факт часткової оплати боржником боргу, що підтверджується платіжними дорученнями № 557 та 558.

Так, представником відповідача до апеляційної скарги були долучені копії платіжних доручень № 557 від 08.09.2015 та № 558 від 09.09.2015 з призначенням платежу: «за договором переведення боргу», якими частково сплачено борг в розмірі 2532 грн.

Згідно із п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо)

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, зважаючи на те, що рішення суду було постановлено 09.09.2015, а погашення заборгованості в розмірі 2532 грн. було здійснено 08.09.2015 та 09.09.2015, тобто до постановлення рішення, провадження по справі в даній частині підлягає припиненню.

Представником позивача по справі не заперечувався факт отримання вказаної суми боргу від відповідача у зазначений період.

Отже, зважаючи на фактичне визнання боржником існування боргу, часткову його проплату, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача щодо основної суми боргу (з урахуванням вказаних проплат) в розмірі 9400 грн. є доведеними, обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, за несвоєчасне повернення боргу, відповідно до умов договору про переведення боргу.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Зокрема, позивачем, при зверненні із позовом до суду був наданий розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до якого він просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 62670,15 грн. та 3% річних в сумі 3221,13 грн., при цьому в прохальній частині позову позивачем була заявлена до стягнення сума 159202,15 грн., яка складається із суми основного боргу - 96532 грн.( станом на час подання позовної заяви ) + суми інфляційних втрат - 62670,15 грн.

Проте, Господарський суд міста Києва, при постановлені оскаржуваного рішення помилково збільшив суму позовних вимог, зазначивши в мотивувальній частині рішення проте, що позивачем заявлено до стягнення загальний борг (з урахуванням штрафних санкцій) в розмірі 258 955,28 грн., в той час як позивачем зазначалося у позові, що разом він просить стягнути з відповідача борг в сумі 162423,28 грн.

В даному випадку місцевий суд не в повному обсязі дослідив всі наявні обставини справи, не здійснив перевірки розрахунку, зокрема, інфляційних втрат, наданих позивачем, що призвело до подвійного стягнення з відповідача суми основного боргу.

Так, в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції задовольнив до стягнення суму основного боргу в розмірі 96532 грн., суму боргу з урахуванням індексу інфляції 159202,15, (яка складається із суми основного боргу та власне інфляційних втрат за заявлений період позивачем) та 3% річних в розмірі 3221,13 грн., в той час як мало бути зазначено або суму основного боргу в розмірі 96532 грн., інфляційні втрати 62670,15 грн. та 3% річних - 3221,13 грн., або основний борг з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 159202,13 грн. та 3% річних - 3221,13 грн.

Отже, колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, наданий позивачем, прийшла до висновку, що вірний розмір інфляційних втрат становить 63306,96 грн., проте, зважаючи на те, що позивач просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення боргу лише в розмірі 62670,15 грн., суд апеляційної інстанції, зважаючи на приписи ст. 83 ГПК України, задовольняє в цій частині вимогу саме в розмірі 62670,15 грн.

Стосовно розміру 3% річних, Київський апеляційний господарський суд зазначає, що в цій частині розрахунок позивача є вірним, таким, що не суперечить чинним нормативно-правовим актам України, а тому вимога позивача про стягнення 3221,13 грн. 3% річних правомірно була задоволена до стягнення судом першої інстанції в повному розмірі.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже, зважаючи на те, що відповідачем по справі не було спростовано доводів позивача та не було надано доказів виконання ним належним чином умов договору про переведення боргу, вимоги позивача є правомірними, законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню, в заявленому розмірі.

Стосовно твердження апелянта в апеляційній скарзі, що місцевим судом були порушені норми процесуального права, оскільки суд, розглянувши справу за відсутності представника відповідача, позбавив останнього права надати відзив та платіжні доручення до позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до наявних матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідачу цінним листом направлялася позовна заява з усіма додатками, в тому числі розрахунком позовних вимог 26.06.2015.

Ухвала суду про порушення провадження по справі та призначення позову до розгляду на 14.08.2015, була отримана відповідачем 11.08.2015, що підтверджується зворотнім повідомлення, що міститься в матеріалах справи.

Ухвалою суду віл 14.08.2015 розгляд позовної заяви відкладався до 09.09.2015 у зв`язку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

Крім того, в матеріалах справи наявні заяви представника відповідача про ознайомлення із матеріалами справи 27.08.2015 та 02.09.2015.

Тобто, відповідач, враховуючи все вище зазначене мав достатньо часу для підготовки до судового засідання, не був позбавлений можливості направити поштою до суду відзив на заявлені позовні вимоги з долученням всіх необхідних (на його думку доказів), для спростування заявлених вимог позивача.

Отже, судом першої інстанції, при розгляді позовних вимог жодним чином не були порушені процесуальні права відповідача, який в свою чергу не скористався наданим йому правом та не подав суду письмових пояснень стосовно виниклого спору, а навпаки, не з`являючись двічі в судове засідання та подаючи відповідне клопотання про відкладення розгляду справи, намагався зловживати наданими йому правами та затягнути судовий процес в рамках даної справи.

Відповідно до п.3 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має права скасувати рішення повністю або частково і прийняте нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Карго-Сервіс» підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2015 - скасуванню.

Стосовно розміру судового збору за подання позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Зважаючи на те, що місцевим судом не вірно було визначено загальну суму боргу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивач з урахуванням штрафних санкцій, а саме така сума була збільшена з 162423,28 грн. до 258955,28 грн. відповідно судом неправомірно й був визначений розмір судового збору, що підлягає сплаті відповідачем на користь позивача та неправомірно було задоволено до стягнення з позивача недоплачений судовий збір в дохід Державного бюджету України в розмірі 1930,64 грн.

Відповідно до ч.5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються при частковому задоволені позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 3 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Карго-Сервіс» задовольнити частковою

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі № 910/16536/15- скасувати. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Карго-Сервіс" (03056, м. Київ, вул. В. Гетьмана, 27; ідентифікаційний код 36270804) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ромпетрол Україна" (65009, м. Одеса, вул. Сонячна, 5, 3-й поверх; ідентифікаційний код 34553505) заборгованість у розмірі 94000 грн., 3% річних у розмірі 3 221,13 грн., інфляційні втрати у розмірі 62670,15 грн. та судовий збір у розмірі 3248,46 грн.

Провадження по справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Карго-Сервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ромпетрол Україна" суми основного боргу в розмірі 2532 грн. - припинити.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ромпетрол Україна" (65009, м. Одеса, вул. Сонячна, 5, 3-й поверх; ідентифікаційний код 34553505) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Карго-Сервіс" (03056, м. Київ, вул. В. Гетьмана, 27; ідентифікаційний код 36270804) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2123,71 грн.

Матеріали справи № 910/16536/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко