КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2015 р. Справа№ 911/1420/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР"

на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2015 року

у справі № 911/1420/15 (суддя: Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР"

до Комунального госпрозрахункового підприємства "Мислін"

про стягнення 511882,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального госпрозрахункового підприємства "Мислін" (далі - відповідач) про стягнення 511882,91 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг від 01.11.2010 року, а саме, відповідач не повністю сплатив грошові кошти за надані позивачем послуги, в результаті чого за ним утворилась заборгованість в розмірі 380840,00 грн. Додатково, за прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у розмірі 107164,12 грн, та 3% річних у розмірі 23878,79 грн.

28.08.2015 року представником позивача через канцелярію суду першої інстанції було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 412840,00 грн основного боргу, 29191,62 грн 3% річних та 209673,37 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.09.2015 року у справі №911/1420/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального госпрозрахункового підприємства "Мислін" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта-ІР"- 279000,00 грн заборгованості, 12324,72 грн 3% річних, 104155,00 грн інфляційних витрат та 7909,59 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі в частині не задоволених позовних вимог у сумі 116403,19 грн, в іншій частині залишити рішення від 02.09.2015 року по справі №911/1420/15 без змін та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції неправомірно застосував строк позовної давності, оскільки відповідачем здійснювалися оплати наданих послуг, тобто відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України відбулось переривання строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР" до провадження.

Представники сторін у судове засідання 10.11.2015 року не з'явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями №№13650318, 13650300 (наявні в матеріалах справи).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін у судове засідання 24.11.2015 року вдруге не з'явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 10.11.2015 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони не скористалися належними їм процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 24.11.2015 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників сторін за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

01.11.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агровіта -ІР" (виконавець) та Комунальним госпрозрахунковим підприємством "Мислін" (замовник) було укладено договір про надання послуг (далі - договір), відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання по водопостачанню замовника та водовідведенню стічних вод із каналізаційних мереж замовника в очисні споруди Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта-ІР".

Відповідно до п. 2.1 договору, вартість послуг по водовідведенню складає 4,00 грн за 1 куб.м. прийнятих стічних вод.

Оплата здійснюється на підставі рахунків виконавця та актів виконаних робіт до 10 числа кожного місяця (п. 2.3 договору).

Згідно п. 5.1 договору, розрахунки за послуги здійснюються на підставі акту виконаних робіт, який підписують повноважні представники сторін.

Відповідно до п. 7.1 договору, договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2010 року. У разі відсутності протиріч і письмових заяв про припинення дії договору його дія продовжується на той самий термін на тих же умовах (п. 7.5 договору).

Так, станом на день прийняття рішення у даній справі, договір про надання послуг від 01.11.2010 року є чинним, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні повідомлення сторін щодо припинення дії договору та відсутні письмові заперечення щодо пролонгації договору, а його положення та умови є обов'язковими для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивач в період з листопада 2010 року по січень 2015 року (включно) надав відповідачу послуги з водовідведення, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунками-фактурами (наявні в матеріалах справи) на загальну суму 415240,00 грн.

Зазначені акти підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств позивача та відповідача. Заперечення щодо підписання актів матеріали справи не містять, в правоохоронні органи з підстав неналежного підписання актів виконаних робіт відповідач не звертався.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищевказані акти виконаних робіт є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України надання послуг з водовідведення.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання відповідача, що акти приймання-передачі виконаних робіт не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги пояснення ОСОБА_2, що спірні акти виконаних робіт підписані не ним, а іншою особою, оскільки спірні акти підписані директором Комунального госпрозрахункового підприємства "Мислін", тоді як відповідно до наказу ПО КГП «Мислін» № 40 (а.с. 216) ОСОБА_2 являється в.о. директора КГП «Мислін».

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, за надані позивачем послуги відповідач розрахувався частково, а саме, сплатив на користь позивача 34400,00 грн.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідачем було заявлено суду про пропуск позивачем строку позовної давності та про застосування позовної давності у даній справі.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції 02.04.2015 року, що підтверджується відтиском печатки Господарського суду Київської області на титульній сторінці позовної заяви.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника, що суд першої інстанції неправомірно застосував строк позовної давності, оскільки відповідачем здійснювалися оплати наданих послуг, тобто відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України відбулось переривання позовної давності, оскільки матеріали справи не містять а скаржником не було надано в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України належних та допустимих доказів оплати послуг (за який саме період здійснювалися оплати), які на думку скаржника свідчать про переривання строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.3 договору оплата здійснюється на підставі рахунків виконавця та актів виконаних робіт до 10 числа кожного місяця.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції перебіг позовної давності за спірними вимогами по оплаті за кожний місяць в період з 01.11.2010 року по лютий 2012 року відповідно до пункту 2.3 договору починається з 10 числа кожного відповідного місяця та станом на 02.04.2015 року сплив.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені до стягнення з відповідача грошові кошти у розмірі 101840,00 грн (за надані позивачем послуги за період з 01.11.2010 року по лютий 2012 року) задоволенню не підлягають, у зв'язку із спливом позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині основного боргу у розмірі 279000,00 грн.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3%: річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, для всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування штрафних санкцій, річних тощо, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно (аналогічна правова позиція викладена в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 року № 01-8/344 „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені в доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році").

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд, здійснивши розрахунок інфляційних нарахувань та 3 % річних погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 12324,72 грн (за період з 10.04.2012 року по 16.03.2015 року) та інфляційних втрат у розмірі 104155,00 грн (за період з 10.04.2012 року по 16.03.2015 року).

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2015 року у справі №911/1420/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта ІР" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2015 року у справі №911/1420/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1420/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун