КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р. Справа№ 910/13177/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.09.2015

у справі № 910/13177/15 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м. Київ

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерної компанії «Київводоканал», м. Київ

про стягнення 146 477 480,29 грн,

а участю представників сторін:

від позивача: Гаркавенко С.В. - представник (довіреність №91/2015/11/11-3 від 11.11.2015);

від відповідача: Герасименко І.В. - представник (довіреність №22 від 01.10.2015),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (надалі - ПАТ «Київенерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі - ПАТ «АК «Київводоканал», відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 146 477 480,29 грн, з яких 89 845 690,82 грн основного боргу, 50 362 811,20 грн інфляційних втрат та 6 268 978,27 грн трьох відсотків річних, зумовлених неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором від 24.12.1990 №2 на постачання електричної енергії.

Під час судового розгляду справи суд першої інстанції прийняв подану позивачем 08.09.2015 в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідача 86 997 579,64 грн заборгованості, 50 362 811,20 грн інфляційних втрат та 65 268 978,27 грн 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 у справі №910/13177/15 позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» 86 997 579 грн 64 коп. заборгованості та 73 080 грн 00 коп. судового збору

Не погоджуючись із рішенням суду, Публічне акціонерне товариства "Київенерго" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 у справі №910/13177/15 скасувати в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, вимоги скаржника обґрунтовані тим, що відсутність субвенцій з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах не є підставою для звільнення відповідача від передбаченої законом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 заявнику поновлено строк для подання апеляційної скарги, скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 у справі №910/13177/15 прийнято до апеляційного провадження колегією суддів у складі: головуючий - суддя Мальченко А.О., судді Суховий В.Г., Жук Г.А., розгляд справи призначено на 30.11.2015.

27.11.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшла заява ПАТ «АК «Київводоканал» про відвід колегії суддів у справі №910/13177/15 в порядку статті 20 ГПК України.

30.11.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ПАТ «АК «Київводоканал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заяву про відвід, представник скаржника проти задоволення такої заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши думку учасників судового процесу та вирішуючи заяву про відвід, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 20 Господарського процесуального кодексу України суддя, який брав участь у розгляді справи, не може брати участі в новому розгляді справи у разі скасування рішення, ухвали, постанови, прийнятої за його участю, або у перегляді прийнятих за його участю рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами. При наявності зазначених підстав суддя повинен заявити самовідвід.

Заява відповідача обґрунтована тим, що, на його думку, суд апеляційної інстанції безпідставно відновив скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та, незважаючи на наявність підстав для повернення апеляційної скарги, прийняв її до розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, разом з апеляційною скаргою позивачем було подано клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження, в якому обґрунтовано причини пропуску встановленого законом процесуального строку.

Колегія суддів, дослідивши вказану заяву, визнала причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними та ухвалою суду відновила пропущений апелянтом строк на підставі статті 53 ГПК України.

Також судовою колегією під час прийняття скарги до провадження було досліджено апеляційну скаргу ПАТ «Київенерго» на наявність підстав для її повернення та встановлено відсутність, передбачених статтею 97 ГПК України обставин.

Пунктом 1.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18 встановлено, що не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Зазначені в заяві ПАТ «АК «Київводоканал» про відвід колегії суддів обставини не свідчать про упередженість суду та не можуть бути визнані такими, що дають підстави для відводу вказаної судової колегії.

Враховуючи, що подана заява про відвід є необґрунтованою, колегія суддів, порадившись, ухвалила відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

30.11.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 24.12.1990 між підприємством Київські кабельні мережі ВЕО «Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (в тексті договору - постачальник) та Деснянською водопровідною станцією, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (в тексті договору -споживач) було укладено договір №2 про постачання електричної енергії (надалі - договір).

21.12.2009 сторонами було підписано додаткову угоду до договору, відповідно до пункту 1 якої вони погодили викласти договір від 25.12.1990 №2 про постачання електричної енергії в новій редакції.

Відповідно до розділу 1 договору, в редакції додаткової угоди, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю в точках продажу електричної енергії згідно з умовами цього договору та додатків до нього, що є його невід'ємною частиною, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками, що є його невід'ємною частиною. Приєднана потужність у точці підключення визначена в додатку «Перелік об'єктів Споживача».

Згідно пунктів 1, 2.1., 2.2. Додатку №2 до договору розрахунковим періодом для визначення обсягу спожитої електричної енергії приймається місяць з 30 числа попереднього місяця до того ж числа розрахункового місяця. Споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії за розрахунковий період за фактичними показаннями засобів обліку електричної енергії згідно з виписаним рахунком. Оплата рахунків за активну електроенергію, здійснюється на підставі самостійно отриманих рахунків протягом 5 операційних днів з дня їх отримання.

Договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками обох сторін та скріплення його печатками сторін і укладається на строк до 31.12.2010. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (абзац 1 пункту 9.4. договору в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 29.01.2010).

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні заяви сторін про припинення договору, колегія суддів дійшла висновку про продовження терміну його дії у відповідності до пункту 9.4. та чинність договору протягом спірних правовідносин.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Місцевим судом встановлено, що позивачем за період з 01.07.2012 до 01.05.2015 надано відповідачеві послуги з постачання активної та реактивної електричної енергії на суму 316 381 911,99 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами про використану активну електроенергію, актами про використану реактивну електроенергію, актами надання послуги з перетікання реактивної енергії та актами приймання-передавання товарної продукції (т.1,а.с.86-241).

В порушення умов договору відповідачем оплату за надані послуги з постачання електричної енергії за вказаний період здійснено частково, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 86 997 579,64 грн заборгованості, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати товару у повному обсязі не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в заявленому розмірі - 86 997 579,64 грн.

Крім того, позивач заявив до стягнення з відповідача три проценти річних у розмірі 6 268 978,27 грн та інфляційні втрати у розмірі 50 362 811,20 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у зв'язку з тим, що між ПАТ «АК «Київводоканал», ПАТ «Київенерго» та іншими учасниками відповідних взаємовідносин (в тому числі підрозділами Київської міської державної адміністрації, Головним управлінням Державної казначейської служби України у місті Києві, Головним управлінням Державної казначейської служби України Київської області) було укладено договори від 12.12.2014 № 1312/30, від 21.10.2014 № 854/30, від 21.10.2014 № 853/30, від 13.06.2014 № 30Е/122, від 13.06.2014 №30Е/121, від 27.05.2014 № 30Е/85, від 13.12.2013 № 167Е/204, від 13.12.2013 № 167Е/202, від 12.12.2014 №1312/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості виробництва цих послуг тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами держаної влади чи органами місцевого самоврядування (надалі - договори про організацію взаєморозрахунків).

Предметом вказаних договорів є організація проведення сторонами взаєморозрахунків згідно з відповідними законами про бюджет і порядку та умов надання у відповідному році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування».

Положеннями договорів про організацію взаєморозрахунків передбачено, що ПАТ «АК «Київводоканал» перераховує на рахунок ПАТ «Київенерго» кошти у відповідних розмірах для погашення заборгованості за спожиту активну та реактивну електроенергію згідно з договором № 2 від 24.12.1990.

При цьому, за умовами вказаних договорів сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору, та, зокрема, засвідчили, що після виконання договорів про організацію взаєморозрахунків вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договорів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони, підписавши договори від 12.12.2014 № 1312/30, від 21.10.2014 № 854/30, від 21.10.2014 № 853/30, від 13.06.2014 № 30Е/122, від 13.06.2014 №30Е/121, від 27.05.2014 № 30Е/85, від 13.12.2013 № 167Е/204, від 13.12.2013 № 167Е/202, від 12.12.2014 № 1312/30 про організацію взаєморозрахунків, не тільки передбачили погашення існуючої заборгованості відповідача за рахунок державних коштів (субвенцій), а й фактично змінили строки виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем, а тому відсутні правові підстави для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Не погодившись з таким висновком, апелянт зазначив, що відсутність субвенцій з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах не є підставою для звільнення відповідача від передбаченої законом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Крім того, за твердженням апелянта, укладенням вказаних договорів про організацією взаєморозрахунків зобов'язання сторін не припиняються заміною первісного зобов'язання новим, оскільки такими договорами змінено лише строки їх виконання.

Дані твердження апелянта колегія суддів находить безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Надавши оцінку вказаним договорам про організацію взаєморозрахунків, колегія суддів встановила, що укладенням таких правочинів сторони змінили порядок та строки проведення розрахунків за спожиту електричну енергію.

Разом, із тим, договори не передбачали можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог.

Колегією суддів встановлено, що на виконання зазначених договорів ПАТ «АК «Київводоканал» за рахунок коштів субвенції з державного бюджету здійснював оплату основного боргу перед ПАТ «Київенерго», що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (т.2, а.с.126-133).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що наслідки порушення грошових зобов'язань у вигляді нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, не можуть застосовуватись у спірних правовідносинах у зв'язку зі зміною строків виконання основного зобов'язання, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 50 362 811,20 грн інфляційних втрат та 65 268 978,27 грн 3 % річних.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 у справі №910/13177/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Київенерго» без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 у справі №910/13177/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 у справі №910/13177/15 залишити без змін.

3. Матеріали №910/13177/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук