РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015Справа №910/3132/15-г
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 91 158,83 грн.

Представники сторін:

від позивача: Растєгаєва Ю.В. - представник за довіреністю № 2401 від 29.12.2014 року;

від відповідача: Ковригін О.В. - представник за довіреністю № 5-у від 26.12.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 91 158,83 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.07.2010 року між ним та відповідачем укладено договір поставки №151-Л/56-Л.

На виконання умов договору позивачем здійснено поставку, а відповідачем отримано товар на загальну суму 65 621,34 грн.

В порушення умов договору відповідач не здійснив оплату товару.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 65 621,34 грн., пені в розмірі 11 811,84 грн., трьох процентів річних в розмірі 5 916,71 грн., інфляційних втрат в розмірі 3 215,45 грн., 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 4 593,48 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 14.05.2015 року у справі №910/3132/15-г позов задоволено частково. Стягнуто з дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 65 621 грн. 34 коп. основного боргу, інфляційну складову боргу у сумі 3 193 грн. 30 коп., 3 % річних у сумі 5 916 грн. 71 коп. У решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 1 497 грн. 76 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року, рішення господарського суду м. Києва від 14.05.2015 року у справі №910/3132/15-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.10.2015 року касаційну скаргу дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року у справі №910/3132/15-г - скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду м. Києва №04-23/1729 від 28.10.2015 року, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/3132/15-г.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/3132/15-г передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.10.2015 року прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено на 17.11.2015 року.

16.10.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

В судове засідання 17.11.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 29.10.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 010.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 17.11.2015 року розгляд справи відкладено на 01.12.2015 року.

В судовому засіданні 01.12.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.07.2010 року між дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) укладено договір №151-Л/56-Л поставки продукції.

Відповідно до статуту публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" затвердженого установчими зборами публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" рішення від 25.12.12, публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов'язків дочірньої компанієї «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві продукцію виробничо-технічного призначення, надалі - продукцію, згідно специфікацій, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити продукцію.

Згідно з п. 1. статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Назва, кількість та асортимент продукції зазначені у специфікаціях, які є невід'ємною частиною до даного договору (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору ціна продукції зазначена у специфікаціях, які є невід'ємною частиною до даного договору.

Загальна сума цього договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 65 621,34 грн. (п. 3.3 договору).

Відповідно до видаткової накладної №155 від 01.07.2010 року позивач передав відповідачу товар на загальну суму 65 621,34 грн.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктами 3.4 договору передбачено, що покупець оплачує постачальнику 100% вартості продукції протягом - днів з дати поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Датою поставки продукції визначається дата, вказана в накладній про прийняття продукції покупцем (п.4.7 договору).

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Вказану позицію викладено у постанові Верховного Суду України № 37/405 від 29.09.2009 р.

Даний договір набуває чинності з дати підписання і діє до 31.12.2010 року (п. 9.1 договору).

Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, останній не оплатив поставлений товар.

У відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позову та застосувати позовну давность.

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч.1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до абз. 1 п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як вже встановлено судом, поставка товару була здійснена позивачем 01.07.2010 р. (видаткова накладна № 155 від 01.07.2010 р.), а згідно пунктом 3.4 договору не визначено строк оплати товару, а тому остаточні розрахунки між сторонами здійснюються з моменту отримання товару від постачальника, датою поставки якого є дата вказана у накладній (п. 4.7 договору). Отже, у відповідача виник обов'язок оплатити товар з моменту його прийняття, тобто з 01.07.2010 року.

Таким чином, починаючи з 02.07.2010 року, відбулося порушення зобов'язань відповідачем договору та з цього часу розпочинається перебіг строку позовної давності, який закінчується - 02.07.2013 р.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позивачем зазначено, що підписанням 31.03.2012 року та 30.09.2013 року в межах трирічного строку позовної давності, уповноваженим представником відповідача актів звірки взаємних розрахунків, свідчить про вчинення відповідачем дії по визнанню суми боргу вказану в акті, а отже, і є дією, яка перериває строк позовної давності.

Проте, з даним твердженням позивача суд не може погодитись, та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з ч.3 статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно головним бухгалтером відповідача підписані акти звірки від 31.03.2012 року та від 30.09.2013 року на загальну суму 535 632,36 грн. Проте, в даних актах відсутні посилання на договір №151-Л/56-Л від 01.07.2010 року та не вбачається в якій саме сумі наявна заборгованість по ньому.

Оскільки, акт звірки розрахунків як акт, яким визначається борг іншої сторони має підтверджувати наявність заборгованості в сумі щодо якої виник борг та містити посилання на договір чи видаткову накладну, проте в наданих актах зазначені реквізити відсутні, а тому суд не може прийти до висновку що визнана заборгованість відповідача в розмірі 536 632,16 грн. включає в себе також заборгованість по договору №151-Л/56-Л від 01.07.2010 року а розмірі 65 621,34 грн.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява №944/10-05 від 06.02.2015 року надійшла до суду 12.02.2015 року.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності вимоги позивача щодо стягнення боргу в розмірі 65 621,34 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 11 811,84 грн., трьох процентів річних в розмірі 5 916,71 грн., інфляційних втрат в розмірі 3 215,45 грн., 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 4 593,49 грн. є похідними, тому вимоги позивача в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 07.12.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий