РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015Справа №910/27112/15

За позовом Приватного вищого навчального закладу "Київський університет

культури";

до Товариства з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест";

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Публічне акціонерне товариства "Діамантбанк"

про визнання недійними договорів, розірвання договору та повернення майна.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Коржук І.О, представник, довіреність № б/н від 13.09.2015 р.;

Від відповідача: Домашенко К. В., представник, довіреність № 06-11-15/1 від 06.11.2015 р.;

П'ятибрат Н. С., представник, довіреність № 06-11-15/2 від 06.11.2015 р.

Від третьої особи: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватний вищий навчальний заклад "Київський університет культури" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОБУДІНВЕСТ" про визнання недійсним договору підряду, визнання недійсним договору про взаємозалік вимог, розірвання договорів купівлі-продажу та повернення майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 року порушено провадження у справі № 910/27112/15, розгляд справи призначено на 10.11.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року, за заявою позивача, вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 року, за клопотанням позивача, слухання справи відкладено до 19.11.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року, за клопотанням відповідача, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариства "Діамантбанк", розгляд справи відкладено до 26.11.2015 р.

Через відділ діловодства господарського суду міста Києва 26.11.2015 р. представником позивача подано клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

У судовому засіданні представник позивача клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи підтримав, просив задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову та проти клопотання про призначення експертизи заперечували, у їх задоволені просили відмовити.

Частиною 2 п. 2 Пленуму Вишого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Розглянувши клопотання позивача про призначення судової експертизи, суд відхиляє його, оскільки відповідачем не обґрунтовано неможливості вирішення спору без призначення відповідної судової експертизи та дійсної необхідності для застосування спеціальних знань.

Третя особа у судове засідання 26.11.2015 року свого повноважного представника не направила, пояснень по суті справи не надала.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОБУДІНВЕСТ» (підрядник) 30.07.2014 року було укладено договір підряду № 30/07-1 (далі - договір підряду), відповідно до умов якого підрядник зобов'язується за завданням замовника на свій ризик, власними і залученими силами, з власних або наданих замовником матеріалів, виконати будівельно-ремонтні роботи на об'єкті: м Київ, вул. Щорса, буд. 36 в нежитлові приміщення, м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення та здати їх замовнику у встановлений цим договором строк, а замовник зобов'язується надати підряднику фронт робіт, прийняти виконані роботи та повністю оплатити їх у порядку та розмірах, передбачених цим договором. Склад і обсяг робіт за цим договором визначається відповідно до кошторисів та/або договірних цін, які сторони складають та підписують протягом дії цього договору.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. договору підряду, підрядник зобов'язується завершити роботи до 01 жовтня 2014 року. Датою завершення робіт вважається дата їх прийняття замовником та підписання сторонами акту приймання-здачі робіт.

Згідно п.п. 3.1., 3.2. договору підряду, договірна ціна включає в себе здійснення робіт з врахуванням вартості та доставки на об'єкт всіх необхідних матеріалів. Орієнтовна вартість за цим договором складає 9 000 000,00 грн. в т.ч. ПДВ 1 500 000,00 грн.

Як передбачено п.п.3.4.1., 3.4.4. договору підряду, з метою обліку виконаних робіт, проведення їх оплати відповідно до договору, сторони підписують акти виконаних робіт (Ф-КБ2) та довідку про вартість виконаних робіт (Ф-КБ3), проект яких підрядник складає у двох примірниках, підписує, скріплює печаткою і передає замовнику до 30 числа звітного місяця. Замовник проводить оплату підряднику за виконані роботи на підставі довідки про вартість виконаних робіт (Ф-КБ3) та акту виконаних робіт (Ф-КБ2В) протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання сторонами Ф-КБ3 та Ф-КБ2В.

Відповідно до акту приймання виконання будівельних робіт за жовтень 2014 року та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року, підписаних та скріплених печаткою обох сторін, відповідач виконав підрядні роботи відповідно до умов договору № 30/07-1 від 30.07.2014 р. на суму 8 890 019,38 грн.

Надалі, 13 жовтня 2014 року, між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОБУДІНВЕСТ» як покупцем, було укладено договір купівлі- продажу нежилих приміщень № 3729 від 13.10.2014 року на суму 8 000 000,00 грн., а також договори купівлі-продажу машиномісць за №№ 3730-3739 від 13 жовтня 2014 року на загальну суму 700 000,00 грн., яку покупець відповідно до п. 3 договорів купівлі-продажу зобов'язується перерахувати продавцю до 15.10.2015 р. Вищевказані договори були підписані сторонами та нотаріально посвідчені.

13 жовтня 2014 року між сторонами було укладено протокол взаємозаліку, яким передбачено, що Приватний вищий навчальний заклад «Київський університет культури» реалізував нежитлові приміщення в кількості 1473,2 кв.м. для ТОВ «ЖИТЛОБУДІНВЕСТ» згідно договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року на суму 8000000,00 грн., в т.ч. ПДВ, крім того 10-ть машиномість згідно договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року на загальну суму 700000,00 грн., в т.ч. ПДВ, а ТОВ «ЖИТЛОБУДІНВЕСТ» виконало ремонтних робіт на об'єктах ПВНЗ «Київський університет культури» у розмірі 8890019,38 грн., в т.ч. ПДВ, згідно договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року. Керуючись чинним законодавством України та у відповідності з домовленістю про залік заборгованості сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних вимог на загальну суму 8 700 000,00, в т.ч. ПДВ. Заборгованість в сумі 190 019,38 грн., в т.ч. ПДВ, підлягає погашенню на користь ТОВ «ЖИТЛОБУДІНВЕСТ» до 24.10.2014 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на невиконання укладеного сторонами договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року зі сторони відповідача та його фіктивності, з підстав того, що останній, на думку позивача, укладений лише для виду без подальшого його виконання, оскільки сторони насправді мали інші цілі, ніж ті, що ним передбачені, оскільки єдиним правовим наслідком цього договору було створення штучної заборгованості позивача перед відповідачем, з метою насправді здійснення взаємозаліку по укладеним договорам купівлі-продажу нерухомого майна та машиномість, за яким у відповідача була реальна заборгованість перед позивачем на суму вартості підрядних робіт зазначеної в п.п. 3.2. договору підряду та уникнення перерахування реальних грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача за придбане відповідачем у позивача нерухоме майно та машиномісця. Посилаючись на фіктивність договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року позивач також просить визнати недійсним укладений між сторонами протокол взаємозаліку від 13.10.2014 р. та розірвати договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 3729 від 13.10.2015 р. та договори купівлі-продажу машиномісць № 3730-3739 від 13.10.2015 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, судом встановлено, що укладений між сторонами договір № 30/07-1 від 30.07.2014 р. є за своєю правовою природою договором підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як вбачається із оспорюваного договору, предметом цього договору є зобов'язання, за яким позивач є замовником будівельних робіт, а відповідач підрядником (виконавцем) даних робіт.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання даного договору позивачем та відповідачем підписано та скріплено печатками акт приймання виконання будівельних робіт за жовтень 2014 року та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року в розмірі 8 890 019,38 грн.

Жодних заперечень щодо виконаних робіт позивачем не висловлено та претензій не надано, а отже згідно умов договору, позивач підтвердив, що відповідач виконав будівельно-ремонтні роботи за договором належним чином і в повному обсязі.

Положеннями частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Таким чином, оскільки сторонами у договорі погоджено всі істотні умови, а саме визначено предмет договору, строк дії та порядок встановлення ціни, яка не є твердою, а залежить від обсягу виконаних робіт, то у суду відсутні підстави для визнання даного договору недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Окрім того, позивач підписуючи акт виконаних відповідачем робіт погодився з їх вартістю та прийняв роботи без жодних заперечень, а тому посилання позивача на непідписання та ненадання останньому проектної документації за договором як на підставу його недійсності, суперечить фактичним обставинам справи.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання договору підряду недійсним, позивач також посилається на те, що договір є фіктивним та не породжує правових наслідків, тому відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Матеріали справи, а саме акт приймання виконання будівельних робіт за жовтень 2014 р., підписаний без зауважень сторонами, свідчить про те, що сторонами виконувались умови договору.

Оскільки сторонами на виконання умов договору вчинялись певні дії по його виконанню, твердження позивача про те, що договір укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, є безпідставним та не підтверджується належними доказами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що договір № 30/07-1 від 30.07.2014 р. не спрямований на виникнення між сторонами цивільних прав та обовязків за договором підряду, не доведено наявності умислу сторін правочину на ненастання правових наслідків обумовлених цим договором.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

З урахуванням викладеного вище, правові підстави для визнання договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 р. недійсним відсутні.

Враховуючи те, що відсутні правові підстави для визнання договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 р. недійсним, безпідставною є вимога позивача про визнання недійсним протоколу взаємозаліку від 13 жовтня 2013 року.

Відповідно до договору підряду відповідач виконав в повному обсязі ремонтні роботи, передбачені ним, а позивач прийняв в повному обсязі виконані відповідачем роботи шляхом підписання акту прийняття виконаних робіт.

Частина 1 ст. 598 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Тобто, закон не забороняє припиняти господарське зобов'язання шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги, навіть якщо такий спосіб розрахунку прямо не передбачений договором.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Як видно з вищезазначених норм, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам (критеріям): 1) бути зустрічними; 2) бути однорідними; 3) строк виконання щодо таких вимог настав.

На момент підписання протоколу взаємозаліку, тобто станом на 13 жовтня 2014 року, як вбачається з договору підряду та договорів купівлі-продажу, строк оплати своїх зобов'язань як у позивача перед відповідачем за виконані роботи, так і у відповідача перед позивачем за придбане нерухоме майно вже настав.

Також, з вищезазначених правочинів слідує, що зобов'язання є однорідними, так як є грошовими для обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору підряду відповідач виконав ремонтні роботи на об'єкті позивача, а позивач в повному обсязі прийняв виконані роботи на суму 8 890 019,38 грн. про що свідчить підписання ним акту приймання виконаних робіт. У свою чергу відповідно до договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень та машиномісць позивач передав відповідачу нежитлові приміщення та машиномісця загальною вартістю 8 700 000,00 грн., що підтверджується відповідними актами прийому-передачі. Сторони припинили зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, підписавши протокол взаємозаліку зустрічних вимог від 13.10.2014 р. на загальну суму 8 700 000,00 грн. Заборгованість в сумі 190 019,38 грн. була погашена позивачем 24.10.2014 р., що підтверджується випискою про рух коштів відповідача в ПАТ «АКБ Київ» за 24.10.2014 року.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання протоколу взаємозаліку від 13 жовтня 2013 року недійсним відсутні.

Враховуючи зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 8 700 00,00 грн. відсутні відповідно правові підстави для розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень № 3729 від 13.10.2015 р., договорів купівлі-продажу машиномісць № 3730-3739 від 13.10.2015 р. та повернення придбаного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи все вищевикладене, суд вважає вимоги позивача безпідставними, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Госпордарського процесульного кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Згідно зі ст. 68 ГПК України, питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" суд вважає, що відпали обставини, що спричинили застосування заходів щодо забезпечення позову, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про необхідність скасувати заходи забезпечення позову у справі 910/27112/15, вжиті ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 43, 49, 68, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 р.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 08.12.2015 р.