донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

25.11.2015 справа №905/1168/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:Колядко Т.М.
суддівЛомовцева Н.В. , Стойка О.В.

за участю представників сторін:
від позивача:Купирьов М.Є. - за довіреністю №б/н від 05.08.2015,
від відповідача: від третьої особи:не з'явився, не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "ДОГМА", м. Донецьк,

на рішення господарського суду Донецької області

від12.10.2015 року

по справі№905/1168/15

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ДОГМА", м. Донецьк,
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаПублічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк", м. Київ, Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА", м. Донецьк,
провизнання недійсним умов договору поруки № 1/1175010-П1 від 15.08.2012

В С Т А Н О В И В:

Господарський суд Донецької області (суддя Левшина Я.О.) рішенням від 12.10.2015 відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "ДОГМА", м. Донецьк (далі по тексту - ТОВ "ДОГМА", позивач) у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк", м. Київ (далі по тексту - Банк, відповідач) про визнання недійсним умов договору поруки № 1/1175010-П1 від 15.08.2012 у редакції договору про внесення змін та доповнень від 01.10.2013, що містяться у ст. 4 та ст. 7 договору поруки.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій рішення господарського суду від 12.10.2015 просить скасувати, позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, заявник апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно послався на умови ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони договору вільні у визначенні умов договору та наголосив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, при тому, що в позові перелічені норми (статті) Цивільного кодексу України, яким не відповідають спірні умови договору.

Крім того, заявник зазначає, що вступна та резолютивна частини рішення судом були оголошені в судовому засіданні 12.10.2015, а рішення прийнято лише 16.10.2015.

Банк у відзиві на апеляційну скаргу викладені у ній доводи, вважає необґрунтованими, а рішення господарського суду - законним та таким, що ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 25.11.15 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 25.11.2015 не з'явилися, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 15.08.2012 ПАТ "Креді Агріколь Банк" та ТОВ "ДОГМА" уклали договір поруки № 1/1175010-П1, відповідно до умов якого Поручитель (ТОВ "ДОГМА") поручився перед Банком за своєчасне і повне виконання Боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю "ДПА", м. Донецьк (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача) зобов'язань за договором, що встановлює основне зобов'язання - кредитним договором № 1/1175010 від 15.08.2012 (а.с. 11-22).

Договором від 01.10.2013 про внесення змін та доповнень до договору поруки сторони вкилали договір поруки в новій редакції (а.с. 23-29).

Позивач просить визнати недійсними умови договору поруки № 1/1175010-П1 від 15.08.2012 у редакції договору про внесення змін та доповнень від 01.10.2013, що містяться у ст. 4 та ст. 7 договору поруки, а саме: у ч. 1 ст. 4 Договору поруки слова "незалежно від того, направлена Вимога до Поручителя (як цей термін визначено нижче) чи ні"; у ч. 1 ст. 7 Договору поруки слова "незалежно від того, направлена Вимога до Поручителя чи ні, та незалежно від того, чи направлена Вимога до Клієнта чи ні", визнати недійсними.

На думку позивача, зазначені умови договору поруки суперечать як іншим умовам самого Договору, так і вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. ст. 530, 543, 555 Цивільного кодексу України, які передбачають пред`явлення (направлення) кредитором відповідної вимоги поручителю.

Господарський суд першої інстанції, проаналізувавши доводи позовної заяви, та посилаючись на приписи ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про недоведеність обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними та зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно з частиною першою якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач просить визнати недійсною ст. 4 договору «Захист прав Банку», яка передбачає: "Банк має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, незалежно від того направлена Вимога до Поручителя (як цей термін визначено нижче) чи ні (а. с. 24).

Оскільки право особи на судовий захист порушеного права є конституційним, воно не може бути обмежене умовами договору, тому дійсно Банк має право звернутись до суду незалежно від того, направлена вимога до Поручителя чи ні.

Умови статті 7 Договору (перше речення) передбачають, що "у разі порушення боргових зобов'язань Клієнт та Поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники, незалежно від того, направлена вимога до Поручителя чи ні." (а.с. 26).

Зазначене правило солідарної відповідальності прямо передбачене ст. 543 Цивільного кодексу України.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсними умов зазначених пунктів Договору в частині словосполучення "незалежно від того, чи напрвлена Вимога до Поручителя" не грунтується на законодавстві.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, в ст. 5 Договору сторони передбачили обов'язок Банку щодо повідомлення про порушення, а саме: "у разі порушення Клієнтом боргових зобов'язань Банк надсилає Поручителю письмове повідомлення про порушення боргових зобов'язань (Вимога до Поручителя), в якій зазначається стислий зміст порушених боргових зобов'язань, загальний розмір невиконаної вимоги, забезпеченої порукою за договором поруки, та вимога до Поручителя виконати порушені боргові зобов'язання протягом семи днів з дати отримання ним Вимоги до Поручителя".

Таким чином, вищезазначені умови договору поруки грунтуються на нормах Цивільного кодексу України, тому підстави для визнання їх частин недійсними відсутні.

Щодо описки в даті прийняття рішення, то колегія суддів враховує, що вона була виправлена ухвалою господарського суду Донецької області від 28.10.2015 в порядку, передбаченому ст. 89 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ "ДОГМА" задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015 у справі № 905/1168/15 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, - Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОГМА", м. Донецьк, залишити без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2015 по справі № 905/1168/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: Н.В. Ломовцева

О.В. Стойка

Надруковано: 8 прим.

2 - позивачу

1 - відповідачу

2 - третій особі

1 - у справу

1 - ГСДО

1 - ДАГС