ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р. Справа № 909/721/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь"

вих. №5368 від 01.10.2015 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 р.

у справі № 909/721/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ВТО Укрексп",

м. Дніпропетровськ

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь", с. Новий Мізунь,

Долинський район, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості в сумі 102181,01 грн.

за участю представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі №909/721/15 (суддя Грица Ю.І.) позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь" на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ВТО Укрексп" кошти в сумі 99 766,30 грн., з яких: 63 000,00 грн. - сума основного боргу, 13 284,45 грн. - неустойка, 22 507,10 грн. - інфляційні втрати та 974,75 грн. - 3% річних та судовий збір в розмірі 1 995,32 грн., в решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване порушенням відповідачем своїх зобовязань щодо оплати наданих йому послуг з перевезення вантажу за Договором на перевезення вантажу № 22/07/2014 від 22.07.2014 року на загальну суму 63 000,00 грн., та невірністю арифметичних розрахунків, здійснених позивачем щодо пені, а також необгрунтованістю клопотання відповідача про зменшення суми основного боргу та розміру неустойки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь" оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою вих. №5368 від 01.10.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі №909/721/15 та прийняти нове рішення, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої доводи скаржник аргументує невірністю розрахунку штрафних санкцій та санкцій, визначених ст. 625 ЦК України та необгрунтованістю місцевим господарським судом відмови в зменшенні розміру неустойки .

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ВТО Укрексп" подало заперечення на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та вважає рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 23.11.2015 року. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 30.11.2015 року

Позивач та відповідач участі уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 року та підписом уповноваженого представника позивача на повідомленні Львівського апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи від 23.11.2015 року.

Враховуючи ту обставину, що сторони належним чином були повідомлені про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників учасників судового процесу.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, враховуючи пояснення представника позивача надані у попередньому судовому засіданні, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015р. у справі №909/721/15 слід змінити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь" залишити без задоволення.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 22.07.2014 року між ТзОВ Мізунь (Замовник) та ТзОВ ВТО Укрексп (Перевізник) укладено Договір №22/07/2014 на перевезення вантажу (надалі Договір) (а.с. 12-15), відповідно до умов якого Перевізник бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому Замовником вантаж у міжміському, міжобласному сполученні до місця призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачеві), а Замовник зобов'язується сплатити провізну плату за надані Перевізником транспортні послуги відповідно до умов цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору Перевізник здійснює перевезення вантажу на підставі письмових заявок на перевезення, що подаються Замовником за формою встановленою в Додатку № 1 до цього Договору.

Прийняття Перевізником заявки Замовника свідчить про згоду Перевізника здійснити перевезення вантажу на умовах, викладених у заявці. Заявка вважається прийнятою в момент підписання і скріплення печаткою уповноваженої особи Перевізника (п.п. 2.2., 2.3. Договору).

Пунктом 5.3. Договору передбачено, зокрема, що розрахунки між Перевізником і Замовником за надані послуги здійснюються на підставі наданого Перевізником повного пакету документів за кожним перевезенням, а саме: рахунку, акта наданих послуг/виконаних робіт, ТТН з відміткою вантажоодержувача про одержання вантажу, податкової накладної. Акт про надання послуг/виконання робіт вважається погодженим, послуги прийнятими без заперечень, а грошове зобовязання узгодженим з дати отримання таких документів.

Згідно з п. 5.4. Договору рахунок-фактура повинна бути сплачена замовником протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів після отримання Замовником належним чином оформлених оригіналів документів, згідно п. 5.3. Договору, які підтверджують виконання перевезення.

У випадку прострочення оплати за надані послуги Замовник сплачує Перевізнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу (п. 6.3.2. Договору).

Сплата штрафних санкцій і відшкодування збитків не звільняє Сторони від виконання цього договору, якщо у ході виникнення конфліктних ситуацій не було досягнуто згоди про інше (п. 6.4. Договору).

Пунктом 12.1. Договору передбачено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками Сторін.

Вищевказаний Договір укладено в письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками юридичних осіб, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України, ст. 181 ГК України.

Проаналізувавши умови договору № 22/07/2014 від 22.07.2014 року та норми чинного законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду зазначає, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок, про те що укладений між сторонами спору договір, є договором транспортного експедирування.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням (ст. 929 ЦК України).

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов Договору, ТзОВ ВТО Укрексп (Перевізник) надало ТзОВ Мізунь (Замовнику) послуги з перевезення вантажів на загальну суму 63000,00 грн., що підтверджується:

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008097 від 03.11.2014 року на суму 9700,00 грн., податковою накладною від 03.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-97, товарно-транспортною накладною № 1207 від 31.10.2014 року (а.с. 17, 18, 19, 21);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008667 від 06.11.2014 року на суму 9700,00 грн., податковою накладною від 06.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-67, товарно-транспортною накладною № 1214 від 03.11.2014 року (а.с. 22, 23, 24, 26);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008693 від 08.11.2014 року на суму 5600,00 грн., податковою накладною від 08.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-93, товарно-транспортною накладною № 1224 від 06.11.2014 року (а.с. 27, 28, 29, 31);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008801 від 10.11.2014 року на суму 9600,00 грн., податковою накладною від 10.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-01, товарно-транспортною накладною № 1227 від 07.11.2014 року (а.с. 32, 33, 34, 36);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0009137 від 10.11.2014 року на суму 9600.00 грн., податковою накладною від 10.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-37, товарно-транспортною накладною № 1228 від 07.11.2014 року (а.с. 37, 38, 39, 41);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008674 від 13.11.2014 року на суму 5600,00 грн., податковою накладною від 13.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-74, товарно-транспортною накладною № 1244 від 12.11.2014 року (а.с. 42, 43, 44, 46);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008695 від 15.11.2014 року на суму 5600,00 грн., податковою накладною від 15.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-95, товарно-транспортною накладною № 1249 від 13.11.2014 року (а.с. 47, 48, 49, 51);

· актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008699 від 15.11.2014 року на суму 9600,00 грн., податковою накладною від 15.11.2014 року, рахунком-фактурою № СФ-99, товарно-транспортною накладною № 1240 від 12.11.2014 року (а.с. 52, 53, 54, 56);

Поряд з цим встановлено, що відповідач в порушення договірних зобов'язань за надані послуги з перевезення вантажів не розрахувався, у звязку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 63 000,00 грн.

Разом з тим, документальними доказами у справі встановлено, що 14.04.2015 року позивач скерував відповідачу претензію з вимогою погасити прострочену заборгованість (а.с. 9), дана претензія 18.04.2015 року була отримана відповідачем, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від (а.с. 11). Проте, дана претензія була залишена без відповіді та належного реагування з боку відповідача (ТзОВ Мізунь).

Таким чином, з огляду на викладене та з врахуванням документальних доказів у справі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 63 000,00 грн. за неналежне виконання укладеного між сторонами Договору на перевезення вантажу № 22/07/2014 від 22.07.2014 року.

Перевіряючи доводи скаржника щодо невірності розрахунку штрафних санкцій та санкцій, визначених ст. 625 ЦК України, колегією суддів встановлено, що позивач у заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 65-69) просить, зокрема, стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 974,75 грн. (за період прострочення з початку виникнення заборгованості по кожному Акту виконаних робіт до 20.07.2015р.), інфляційні втрати в розмірі 22 507,10 грн. (за період з 01.01.2015р. по 30.06.2015р.) та пеню в розмірі 15 699,16 грн. (за період з 01.01.2015р. по 20.07.2015р.).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Здійснюючи перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія зазначає, що початкову дату періоду для розрахунку розміру 3% річних визначено з врахуванням: п. 5.3., 5.4. Договору; документів, які підтверджують виконання перевезення та дати отримання документів, які підтверджують виконання перевезення. При цьому, кінцеву дату періоду для розрахунку розміру 3% річних визначено позивачем у заявлених вимогах, які сформовані у заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 65-69).

Таким чином, провівши перерахунок нарахування позивачем відповідачу 3% річних за період прострочення з початку виникнення заборгованості по кожному Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) (з 13.12.2014р., 13.12.2014р., 18.12.2014р., 30.12.2014р., 13.12.2014р., 13.12.2014р. та 13.12.2014р.) до 20.07.2015р., колегією суддів встановлено, що загальна сума 3 % річних за неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 22/07/2014 на перевезення вантажу від 22.07.2014 року складає 982,59 грн. Проте, враховуючи межі заявлених позовних вимог, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 974,75 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., №265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції.

Крім цього, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування позивачем відповідачу інфляційних втрат за період з 01.01.2015 року по 30.06.2015 року, а також враховуючи документи, які підтверджують виконання перевезення (акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні, рахунки-фактури та товарно-транспортні накладні) колегія суддів зазначає, що загальна сума інфляційних втрат складає 22 511,07 грн.. Проте, враховуючи межі заявлених позовних вимог, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 22 507,10 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 6.3.2. Договору передбачено, що у випадку прострочення оплати за надані послуги Замовник сплачує Перевізнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

У відповідності до ч. 6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 65-69) позивач просить, зокрема, стягнути з відповідача пеню в розмірі 15 699,16 грн. (за період з 01.01.2015р. по 20.07.2015р.). Проте, кінцеву дату періоду для розрахунку розміру пені позивачем визначено з порушенням ч. 6 ст.232 ГК України.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування позивачем відповідачу пені за період:

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 9 700,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008667 від 06.11.2014 року, податкова накладна від 06.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-67, товарно-транспортна накладна № 1214 від 03.11.2014 року (а.с. 22, 23, 24, 26);

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 5 600,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008693 від 08.11.2014 року, податкова накладна від 08.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-93, товарно-транспортна накладна № 1224 від 06.11.2014 року (а.с. 27, 28, 29, 31);

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 9 600,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008801 від 10.11.2014 року, податкова накладна від 10.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-01, товарно-транспортна накладна № 1227 від 07.11.2014 року (а.с. 32, 33, 34, 36);

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 9 600,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0009137 від 10.11.2014 року, податкова накладна від 10.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-37, товарно-транспортна накладна № 1228 від 07.11.2014 року (а.с. 37, 38, 39, 41);

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 5 600,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008674 від 13.11.2014 року, податкова накладна від 13.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-74, товарно-транспортна накладна № 1244 від 12.11.2014 року (а.с. 42, 43, 44, 46);

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 5 600,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008695 від 15.11.2014 року, податкова накладна від 15.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-95, товарно-транспортна накладна № 1249 від 13.11.2014 року (а.с. 47, 48, 49, 51);

· з 01.01.2015р. (дата визначена позивачем згідно поданого розрахунку) по 01.07.2015р. (дата визначена з врахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України) на суму 9 600,00 грн. (акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0008699 від 15.11.2014 року, податкова накладна від 15.11.2014 року, рахунок-фактура № СФ-99, товарно-транспортна накладна № 1240 від 12.11.2014 року (а.с. 52, 53, 54, 56),

колегією суддів встановлено, що розмір пені складає 13 971,95 грн. (2 450,78 грн. + 1414,88 грн. + 2 425,51 грн. + 2 425,51 грн. + 1 414,88 грн. + 1 414,88 грн. + 2 425,51 грн.).

Виходячи зі змісту наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені підлягають до задоволення частково у розмірі 13 971,95 грн., а не 13 284,45 грн. як визначено господарським судом Івано-Франківської області.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що місцевим господарським судом необгрунтовано відмовлено у зменшенні розміру неустойки, колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки відповідачем не подано належних доказів на підтвердження здійснення ним часткової оплати за надані позивачем послуги, а також не наведено виняткових обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру суми неустойки в розумінні статті 83 ГПК України.

Отже, з огляду на викладене вище, оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі № 909/721/15 змінити, п. 2. резолютивної частини рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі № 909/721/15 викласти в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь" (вул. Ровенька,1, с. Новий Мізунь, Долинський район, Івано-Франківська область, 77543, ) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ВТО Укрексп" (вул. Горького, буд. 22, прим. №106, м. Дніпропетровськ, 49000, ) кошти в сумі 100 453,80 грн. (сто тисяч чотириста пятдесят три гривні вісімдесят копійок), з яких: 63 000,00 грн. (шістдесят три тисячі гривень нуль копійок) - сума основного боргу, 13 971,95 грн. (тринадцять тисяч девятсот сімдесят одна гривня девяносто п'ять копійок) - неустойка, 22 507,10 грн. (двадцять дві тисячі п'ятсот сім гривень десять копійок) - інфляційні втрати та 974,75 грн. (дев'ятсот сімдесят чотири гривні сорок п'ять копійок) - 3% річних та судовий збір в розмірі 1 995,32 грн. (одна тисяча дев'ятсот дев'яносто п'ять гривень тридцять дві копійки).».

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст.33 ГПК України).

Нормою ст.43 ГПК України передбачено що, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь" вих. №5368 від 01.10.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі №909/721/15 змінити, виклавши п. 2. резолютивної частини рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі № 909/721/15 в наступній редакції:

«п. 2. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Мізунь" (вул. Ровенька,1, с. Новий Мізунь, Долинський район, Івано-Франківська область, 77543, ) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ВТО Укрексп" (вул. Горького, буд. 22, прим. №106, м. Дніпропетровськ, 49000, ) кошти в сумі 100 453,80 грн. (сто тисяч чотириста пятдесят три гривні вісімдесят копійок), з яких: 63 000,00 грн. (шістдесят три тисячі гривень нуль копійок) - сума основного боргу, 13 971,95 грн. (тринадцять тисяч девятсот сімдесят одна гривня девяносто п'ять копійок) - неустойка, 22 507,10 грн. (двадцять дві тисячі п'ятсот сім гривень десять копійок) - інфляційні втрати та 974,75 грн. (дев'ятсот сімдесят чотири гривні сорок п'ять копійок) - 3% річних та судовий збір в розмірі 1 995,32 грн. (одна тисяча дев'ятсот дев'яносто п'ять гривень тридцять дві копійки).».

В решті рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 року у справі № 909/721/15 залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Господарському суду Івано-Франківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складений 03.12.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.