РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа №910/22993/15

За позовом Дочірнього підприємства «Олан»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль»

про визнання договорів удаваними та застосування наслідків удаваності.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Сорока М.С., за довіреністю

від відповідача: Максимченко І.В., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Дочірнього підприємства "Олан" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (далі - відповідач) про визнання договорів удаваними та застосування наслідків удаваності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2015 було порушено провадження у справі № 910/22993/15, розгляд справи призначено на 13.10.2015.

01.10.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

05.10.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності.

12.10.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 13.10.2015 представник позивача з'явився, подав заяву про відсутність аналогічного спору та клопотання про продовження строків розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання 13.10.2015 з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні 13.10.2015 клопотання представника позивача про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

У судовому засіданні 13.10.2015 судом було оголошено перерву до 11.11.2015.

У судове засідання 11.11.2015 представник позивача з'явився, подав відзив на заяву про застосування строків позовної давності, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 11.11.2015 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

11.06.2012 між Дочірнім підприємством "Олан" (далі - позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № Р6724-6728 (далі - Договір купівлі-продажу), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити транспортний засіб згідно додатку № 1 (специфікації), що є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору купівлі-продажу асортимент, комплектність, кількість і якість транспортного засобу визначені в додатку №1 (специфікація), що є невід'ємною частиною цього договору.

Придбання транспортного засобу на умовах цього договору здійснюється покупцем для подальшої передачі в лізинг лізингоодержувачу відповідно до договорів лізингу від 11.06.2012 № LC6724-06/12 та LC6728-06/12, укладених між лізингоодержувачем і покупцем (п.1.3 Договору купівлі-продажу).

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу загальна вартість транспортного засобу становить гривневий еквівалент 244 300 Євро, що за погодженим сторонами курсом (курс 10,755166 гривень за 1 Євро) становить 2 189 572 грн 54 коп., ПДВ 20% у розмірі 437 914 грн 51 коп., всього 2 627 487 грн 05 коп. та включає вартість транспортного засобу, пакування та транспортування до місця поставки, визначеного цим договором.

Згідно з п. 2.2 Договору купівлі-продажу оплата транспортного засобу здійснюється покупцем на підставі даного договору в наступному порядку:

-30% від загальної вартості транспортного засобу, а саме: гривневий еквівалент 73 290 Євро, що за погодженим сторонами курсом (курс 10,755166 гривень за 1 Євро) становить 656 871 грн 76 коп., крім того ПДВ 20% у розмірі 131 374 грн 35 коп., всього 788 246 грн 11 коп. покупець зобов'язується перерахувати на рахунок продавця протягом 3 (трьох) банківських днів з дати сплати лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу авансового лізингового платежу та адміністративної комісії;

- 70% від загальної вартості транспортного засобу, а саме: гривневий еквівалент 171 010 Євро, що за погодженим курсом (курс 10,755166 гривень за 1 Євро) становить 1 532 700 грн 78 коп., крім того ПДВ 20% у розмірі 306 540 грн 16 коп., всього 1 839 240 грн 94 коп. покупець зобов'язується перерахувати на рахунок продавця протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі транспортного засобу. У разі наявності претензій до транспортного засобу, передбачений цим пунктом платіж покупець зобов'язується здійснити не пізніше 5 (п'яти) банківських днів після підписання покупцем та продавцем акту про усунення недоліків транспортного засобу.

Відповідно до п. 3.1 Договору купівлі-продажу продавець зобов'язаний поставити транспортний засіб протягом 10 календарних днів з дати сплати покупцем продавцю вартості транспортного засобу згідно п. 2.2.1 цього договору.

Згідно з п. 3.2 Договору купівлі-продажу поставка транспортного засобу здійснюється на умовах DDP на склад продавця, за адресою: Луганська область, м. Алчевськ, вул. Декабристів, 27-А.

Датою поставки за цим договором є дата підписання продавцем і покупцем акту приймання-передачі транспортного засобу без будь-яких претензій покупця по якості, кількості та комплектності транспортного засобу (п. 3.5 Договору купівлі-продажу).

До Договору купівлі-продажу сторонами було підписано специфікацію від 11.06.2012 (додаток №1 до договору), в якій сторони зазначили: найменування товару, № шасі, № двигуна, рік випуску, кількість, ціну та виклали додаткові характеристики транспортних засобів.

22.06.2012 відповідно до акта приймання-передачі предмета на підставі Договору купівлі-продажу, продавець передав у власність покупцю предмет згідно специфікації з відповідними характеристиками, а покупець перевірив якість, комплектність, справність та відповідність предмета умовам договору та підтверджує, що предмет відповідає всім встановленим специфікацією та договором вимогам.

11.06.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (далі - лізингодавець) та Дочірнім підприємством "Олан" (далі - лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № LC6724-06/12 (далі - Договір лізингу), за умовами якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу зобов'язується придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в специфікації (додаток № 2 до цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.3 Договору лізингу зобов'язання лізингодавця по придбанню предмета лізингу виникають після сплати лізингоодержувачем авансового лізингового платежу та адміністративної комісії згідно цього договору та додатків до нього.

Згідно з п. 1.8 Договору лізингу, на підставі ч. 2 ст.524 Цивільного кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання у грошовому еквіваленті іноземної валюти - долар США (грошовий еквівалент іноземної валюти). Зобов'язання за цим договором попередньо визначаються в грошовому еквіваленті іноземної валюти та перераховуються у гривню в порядку, визначеному окремими положеннями цього договору.

Згідно з п. 2.1 Договору лізингу вартість предмета лізингу на момент підписання договору становить 525 497 грн 41 коп., в т.ч. ПДВ 20% і підлягає остаточному визначенню після передачі предмета лізингу лізингоодержувачу та здійснення всіх розрахунків за договором купівлі-продажу.

Відповідно до пунктів 4.1 та 4.3 Договору лізингу лізингоодержувач за цим Договором сплачує відсотки за фінансування придбання предмета лізингу та поточні лізингові платежі. Лізингоодержувач протягом строку лізингу сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця (під якою сторони розуміють винагороду згідно Закону України "Про фінансовий лізинг").

Відповідно до акту приймання-передачі предмета лізингу від 27.06.2012 на підставі Договору лізингу лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у користування предмет лізингу згідно специфікації з відповідними характеристиками.

В подальшому, 27.06.2012 сторонами було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої після набрання нею чинності вважаються погашеними зобов'язання сторін в такому обсязі: зобов'язання покупця (лізингодавця) перед продавцем (лізингоодержувачем) за договором купівлі-продажу від 11.06.2012 № Р6728-6/12 в розмірі 788 246 грн 10 коп.; зобов'язання продавця (лізингоодержувача) перед покупцем (лізингодавцем) у сумі 157 649 грн 22 коп. на підставі договору фінансового лізингу №LC6724-06/12 від 11.06.2012; в сумі 157 649 грн 22 коп. на підставі договору фінансового лізингу № LC6725-06/12 від 11.06.2012; в сумі 157 649 грн 22 коп. на підставі договору фінансового лізингу № LC6726-06/12 від 11.06.2012; в сумі 157 649 грн 22 коп. на підставі договору фінансового лізингу № LC6727-06/12 від 11.06.2012; в сумі 157 649 грн 22 коп. на підставі договору фінансового лізингу № LC6728-06/12 від 11.06.2012 зі сплати авансових лізингових платежів, на загальну суму 788 246 грн 10 коп. (пункти 3.1та 3.2 угоди).

Позивачем було отримано від відповідача 367 848,19 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 19901 від 27.06.2012.

Отже, як зазначає позивач, він отримав від відповідача на власний рахунок, для поповнення обігових коштів, згідно Договору лізингу грошову суму в розмірі 367 848,19 грн, зі сплатою відповідачу за користування кредитними коштами відсотків за ставкою LIBOR 3M плюс 10,5 відсотків річних, строком на 32 місяці до 10.06.2015.

Позивач зазначає, що вищезазначені обставини вказують на те, що всі дії сторін в рамках укладених між ними договорів, а саме Договору купівлі-продажу, Договору лізингу та Угоди про зарахування зустрічних вимог мали удаваний характер та були направлені виключно на укладення між сторонами та в подальшому виконані кредитно-заставної угоди про надання відповідачем позивачу кредиту в розмірі 367 848,19 грн та передачі в заставу транспортних засобів позивача.

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати удаваним правочином, укладений між ДП «Олан» і ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» Договір лізингу № LC6724-06/12 від 11.06.2012 та застосувати наслідки удаваності правочину - Договору лізингу № LC6724-06/12 від 11.06.2012 та визнати даний правочин укладений між ДП «Олан» і ТОВ «Райффайзен лізинг Аваль» таким, що є кредитно-заставним договором, щодо надання ТОВ «Райффайзен лізинг Аваль» в кредит ДП «Олан» грошових коштів в сумі 367 848,19 грн, строком до 10.06.2015, зі сплатою відсотків за користування коштами з розрахунку ставка LIBOR 3M плюс 10,5 відсотків річних від суми заборгованості за договором (70 % від вартості предмета застави) під заставу транспортного засобу - вантажний (сідловий тягач) VOLVO FH400, EVRO 3, 2008 р.в. (шасі YV2ASG0AX9B534324 № D13174516).

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає суду, що доводи позивача не відповідають дійсності, оскільки відповідачем було сплачено кошти не як кредит, а як оплата за продаж предмету лізингу та оскільки майно не належить позивачу, останній не міг його передати у заставу.

Крім того, відповідач зазначає, що він, скориставшись своїм правом, передбаченим Договором лізингу, відмовився від вказаного договору в односторонньому порядку.

Згідно з ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Разом з тим суд зазначає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, та неможливість відновлення такого права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Такими способами захисту можуть бути застосування наслідків нікчемності правочину (ст. 216 ЦК України), переведення прав та обов'язків покупця (ст. 362 ЦК України), спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК України) тощо. Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом (крім тих, які передбачені у ст. 16 ЦК України) відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, що полягає у визнанні удаваним правочину, укладеного між ДП «Олан» і ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», Договір лізингу № LC6724-06/12 від 11.06.2012 та застосуванні наслідків удаваності правочину - Договір лізингу № LC6724-06/12 від 11.06.2012 та визнанні даного правочину, укладеного між ДП «Олан» і ТОВ «Райффайзен лізинг Аваль», таким, що є кредитно-заставним договором, щодо надання ТОВ «Райффайзен лізинг Аваль» в кредит ДП «Олан» грошових коштів в сумі 367 848,19 грн, строком до 10.06.2015, зі сплатою відсотків за користування коштами з розрахунку ставка LIBOR 3M плюс 10,5 відсотків річних від суми заборгованості за Договором (70 % від вартості предмета застави) під заставу транспортного засобу - вантажний (сідловий тягач) VOLVO FH400, EVRO 3, 2008 р.в. (шасі YV2ASG0AX9B534324 № D13174516) є неефективним способом захисту прав та інтересів позивача, так як не забезпечує їх реального захисту та не призводить до відновлення прав позивача, в разі їх порушення відповідачем.

Оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту порушених прав, який не спричиняє відновлення порушеного права позивача, суд не вбачає підстав для задоволення вищезазначеного позову.

Відповідачем також було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Позивачем, в свою чергу, було подано відзив на вищезазначену заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Згідно з п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

До вимоги про визнання правочину удаваним застосовується загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, - три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір фінансового лізингу № LC6724-06/12, який позивач просить визнати удаваним правочином, та Договір купівлі-продажу № Р6724-6728 було укладено 11 червня 2012 року. В свою чергу, позовна заява у даній справі була подана представником позивача через відділ діловодства господарського суду м. Києва лише 1 вересня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивач, заперечуючи проти пропуску позовної давності та посилаючись на п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 263 Цивільного кодексу України, зазначає про те, що йому вчасно подати позов перешкоджала надзвичайна подія, а саме проведення антитерористичної операції, що підтверджується Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р, відповідно до якого до переліку населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, включено місто Алчевськ, де знаходиться позивач.

Проте суд критично ставиться до вищезазначених доводів позивача, оскільки позовну заяву було підписано представником позивача Рижковим Анатолієм Олександровичем на підставі доручення № 27/05/15, виданого 27 травня 2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Отже, у позивача в особі його уповноваженого представника була можливість подати позов до господарського суду м. Києва без пропуску строку позовної давності, а тому суд не вбачає обставин, які перешкоджали позивачу вчасно подати позов до суду, відтак позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні з даною позовною заявою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищевикладене, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір за подання позовної заяви покласти на позивача.

Повне рішення складено 27.11.2015.

Суддя О.В. Нечай