РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015Справа №910/26078/15

За позовом приватного підприємства «Проектно-конструкторське бюро»

До відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП Капітал»

До відповідача-2 публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

Про визнання договору недійсним

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

від позивача Ракітін С.П. (за дов.)

від відповідача-1 не прибув

від відповідача-2 Куцький Д.В. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Проектно-конструкторське бюро» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП Капітал» (відповідача-1) та публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (відповідача-2) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору від 13.02.2015 купівлі-продажу нежитлового приміщення (АДРЕСА_1), що укладається на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Позивач вважає, що спірний договір суперечить ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки станом на день його укладення (13.02.2015) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності не було відомостей про право власності публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Суд своєю ухвалою від 05.10.2015 порушив провадження у справі № 910/26078/15.

Позивач подав клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежиле приміщення АДРЕСА_1.

Суд клопотання відхилив.

Відповідачі у наданих суду відзивах позовні вимоги відхилили у повному обсязі, зазначивши, що спірний договір не суперечить нормам чинного законодавства, оскільки він укладений на підставі застереження про задоволення вимог іподекодержателя за договорами іпотеки № PM-SME 003/125/2007 від 10.04.2007 та № PM-SME 003/223/2007 від 09.08.2007.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

08.12.2006 закрите акціонерне товариство (публічне акціонерне товариство) «ОТП Банк» (Банк) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали кредитний договір № CM-SME003/138/2006 (далі - Кредитний договір-1), відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 395000,00 доларів США строком до 28.12.2013.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором-1 Банк (іпотекодержатель) та приватне підприємство «Проектно-конструкторське бюро» (іпотекодавець) уклали 10.04.2007 договір іпотеки № PM-SME 003/125/2007 (майнова порука) (далі - Договір іпотеки-1), предметом якого є нежиле приміщення АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності.

09.08.2007 закрите акціонерне товариство (публічне акціонерне товариство) «ОТП Банк» (Банк) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали кредитний договір № CM-SME003/223/2007 (далі - Кредитний договір-2), відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 230000,00 доларів США строком до 08.08.2014.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором-2 Банк (іпотекодержатель) та приватне підприємство «Проектно-конструкторське бюро» (іпотекодавець) уклали 09.08.2007 договір іпотеки № PM-SME 003/223/2007 (майнова порука) (далі - Договір іпотеки-2), предметом якого є нежиле приміщення АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності.

У статті 6 Договорів іпотеки сторони погодили способи задоволення вимог іпотекодержателя із вартості предмета іпотеки.

Так, згідно з п. 6.4 Договору іпотеки іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

При виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому Договорі) із зазначенням загальної суми боргу. У випадку непогашення боржником боргових зобов'язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов'язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобов'язаний реалізувати предмет іпотеки протягом 1 року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов'язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов'язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України.

13.02.2015 публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» як іпотекодержатель за договорами іпотеки № PM-SME 003/125/2007 від 10.04.2007 та № PM-SME 003/223/2007 від 09.08.2007, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки, та товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП Капітал» (покупець) уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, АДРЕСА_1.

В силу ч. 2 ст. 589 ЦК України, за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 Закону).

У відповідності до ч. 3 ст. 36 вказаного Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Положеннями ч. 1 ст. 38 Закону передбачено, що у випадку, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Згідно з ч. 5 ст. 38 зазначеного Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до ч. 10 ст. 38 цього ж Закону договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

За ч. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті та статтею 4-1 цього Закону.

Згідно з ч. 4 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Право власності ПП «Проектно-конструкторське бюро» на нерухоме майно виникло на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2003, укладеного з Фондом приватизації комунального майна Шевченківського району м. Києва. Право власності було зареєстроване за позивачем відповідно до законодавства, що діяло на час укладення зазначеного договору.

Таким чином, реєстрація права власності на нежиле приміщення АДРЕСА_1, за ПП «Проектно-конструкторське бюро» вважається дійсною, а правочини щодо зазначеного нерухомого майна можуть бути вчинені в загальному порядку.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).

Згідно нормами статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Позивач не довів наявність підстав, з якими закон пов'язує недійсність Договору, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити повністю.

Рішення підписано 02.12.2015.

Суддя С. А. Ковтун