Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "19" листопада 2015 р. Справа № 906/1403/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт серії ВН №180635;

ОСОБА_2 - довіреність від 09.11.2015;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №2 від 12.01.2015 р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Комунального підприємства "Агентство з управління майном" Житомирської міської ради

про стягнення 21054,60 грн.

Спір розглянуто в більш тривалий термін, ніж передбачено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 11.11.2015 оголошувалась перерва до 18.11.2015 о 15:00.

В судовому засіданні 18.11.2015 оголошувалась перерва до 19.11.2015 о 10:00.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 8342,40 грн. основного боргу, 6340,20 грн. - інфляційних, 656,88 грн. - 3% річних, 5715,12 грн. - пені.

11.11.2015 до суду позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача8877,18 грн. основного боргу, 6746,66 грн. - інфляційних, 737,38 грн. - 3% річних, 4268,82 грн. - пені.

Дослідивши подану заяву, суд прийшов до висновку, що остання за своєю правовою природою є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Подана позивачем заява про зменшення розміру позовних вимог від 11.11.2015 приймається судом, оскільки в даному випадку, як вбачається із матеріалів справи та характеру відносин, які склались між сторонами, дії позивача стосовно збільшення позовних вимог не суперечать чинному законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

В судовому засіданні 12.11.2015 позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.11.2015 позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні 18.11.2015 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 8632,42 грн. основного боргу, 6560,64 грн. інфляційних, 716,69 грн. 3% річних, 4151,11 грн. пені.

Дана заява від 18.11.2015 за своєю правовою природою є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Враховуючи передбачене ст. 22 ГПК України право позивача на зміну підстави або предмету позову, збільшення розміру позовних вимог, відмову від позову або зменшення розміру позовних вимог, вказана заява не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує чиїх-небудь прав та охоронюваних законом інтересів, вищевказана заява про зменшення позовних вимог від 18.11.2015 приймається господарським судом.

Позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. з підстав, зазначених в заяві від 18.11.2015.

Представник відповідача визнав позовні вимоги в частині основного боргу в розмірі 1% від прямих витрат виконаних робіт, вимоги щодо стягнення інфляційних, річних та пені представник відповідача не визнав, вважав їх необґрунтованими. Усно зазначав, що послуги з технічного нагляду залишились неоплаченими, так як ані адреси, ані банківських реквізитів договір не містить.

Крім цього представник відповідача в усному порядку звертав увагу суду на те, що річний строк позовної давності для стягнення пені пропущений позивачем, тому в задоволенні пені слід відмовити.

Також представники сторін зазначали, що кошторисна документація на будівництво багатоквартирного житлового будинку по вул. Щорса, 155 у м. Житомирі відсутня, тому погодились, що відсотки у яких визначається вартість послуг слід вираховувати від прямих витрат згідно актів приймання виконаних будівельних робіт.

В судовому засіданні 19.11.2015 учасники процесу притримувались раніше зазначених позицій.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2012 між Комунальним підприємством "Агентство з управління майном" Житомирської міської (замовник/відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець/позивач) укладено договір №09-1, відповідно до якого замовник доручає і оплачує, а виконавець приймає на себе зобов'язання щодо надання послуг на здійснення технічного нагляду за будівництвом багатоквартирного житлового будинку по вул. Щорса, 155 у м. Житомирі (об'єкт), яке буде виконуватися у 2012-2013 році відповідно до договорів підряду, укладених між замовником і підрядником (п.п. 1.1. договору).

Загальна вартість надання послуг на здійснення технічного нагляду за даним договором визначається п.1.2. договору (п.п. 3.1. договору).

Згідно п.п. 1.2. договору вартість обсягу і складу послуг, що доручаються виконавцю, визначається Додатком 1 до даного договору, і складає 1,7%, згідно з ДБН Д. 1.1-1-2000 та листа Держбуду України від 04.10.2000 №7/7-1010, від прямих витрат зведеного кошторису (глави 1-9) кожного договору підряду.

Відповідно до п.п. 3.2. договору загальна вартість надання послуг складається із сум оплати наданих виконавцем послуг на здійснення технічного нагляду за окремі етапи виконаних будівельних робіт, прийнятих замовником на умовах, вказаних в п. 2.2. даного договору. При цьому загальна сума оплат послуг на здійснення технічного нагляду за окремі етапи робіт не може перевищувати загальної вартості надання послуг, вказаної в п. 3.1 договору.

Поряд з цим договір містить п.п. 3.3. договору, яким передбачено, що сума оплати послуг виконавця на здійснення технічного нагляду за окремий етап робіт, закритого відповідними формами КБ-2в і КБ-3, визначається в 1% (один відсоток) від прямих витрат кошторисної вартості цих робіт (глави 1-9), та проводиться замовником на протязі 10-ти банківських днів з дати підписання ним вказаних первинних облікових документів.

Договір набув чинності з дати підписання його сторонами, термін закінчення договору - дата підписання Акту про готовність об'єкта до експлуатації за формою, встановленою Мінрегіонбудом України, а в частині по оплаті наданих послуг по фінансовим і гарантійним обов'язкам - до повного проведення розрахунків (п.п. 5.1. договору).

В послідуючому 28.09.2012, 30.10.2012 та 28.12.2012 між відповідачем, генпідрядником ПП "Реалбуд", за участю ФОП ОСОБА_1 підписано акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 (а.с. 46-69).

Також 01.02.2013 між відповідачем, генпідрядником ПП "Компанія РОС", за участю ФОП ОСОБА_1 підписано акт приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в та довідку про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3.

Всупереч умовам договору, КП "Агентство з управління майном" Житомирської міської ради з ФОП ОСОБА_1 не розрахувалось.

21.07.2015 позивач звернувся до відповідача з листом (а.с. 20) про проведення повного розрахунку (8342,40 грн.) за надані послуги згідно договору №09-1 від 13.09.2012.

10.08.2015 відповідач направив позивачу лист, з якого вбачається, що останній вважав дані вимоги не підтвердженими документально.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи вимогу щодо стягнення суми основного боргу, господарським взято до уваги наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За своєю правовою природою укладена між сторонами у справі угода 09-1 від 13.09.2012 є договорами про надання послуг.

В силу ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В договорі, на підставі якого позивач надав послуги щодо здійснення технічного нагляду за будівництвом багатоквартирного житлового будинку по вул. Щорса, 155 у м.Житомирі міститься п. 1.2. та п. 3.3, відповідно до яких встановлено різний розмір вартості послуг виконавця, а саме 1,7% та 1% від прямих витрат зведеного кошторису (глави 1-9).

При визначенні вартості наданих позивачем послуг, господарським судом взято до уваги, що п.п. 3.2., 3.1. послідовно відсилають до умов п. 1.2. договору.

Також в ході розгляду справи судом було встановлено і не заперечувалось сторонами, що кошторисна документація на будівництво багатоквартирного житлового будинку по вул. Щорса, 155 у м. Житомирі відсутня, але представники сторін погодились, що відсотки у яких визначається вартість послуг слід вираховувати від прямих витрат згідно актів приймання виконаних будівельних робіт.

За таких обставин, суд вважає за необхідне при обрахуванні вартості наданих позивачем послуг застосувати 1,7% вартості прямих витрат. зазначених в актах приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в та довідках про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 від 28.09.2012, 30.10.2012, 28.12.2012 та 01.02.2013.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення основного боргу за надані послуги підлягають задоволенню в сумі 7791,29 грн. (по акту ПП "Компанія РОС " - 2566,29 грн. + по акту ПП "Реалбуд" 5225 грн.). В задоволенні вимоги щодо стягнення суми основного боргу 841,15 грн. господарський суд відмовляє.

Крім основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 6560,64 грн. інфляційних, 716,69 грн. 3% річних, 4151,11 грн. пені.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.п. 4.4. договору за недотримання строків оплати послуг, зазначених в п.3.3. цього договору, замовник сплачує виконавцю пеню в сумі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за ний банківський день, що прострочується.

Досліджуючи питання пропуску строку позовної давності щодо стягнення пені, господарським судом взято до уваги на ступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно ч. 1,2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Також слід взяти до уваги положення ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 також передбачено, що відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред'явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Враховуючи, що нарахування пені слід було припинити 16.07.2013 по актам приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в, підписаним ПП "Реалбуд" та 16.08.2013 по актам приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в, підписаним ПП "Компанія РОС", за попередній рік перед зверненням до суду підстави для нарахування пені відсутні.

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку. що в частині стягнення пені позивачем пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим, в задоволенні даної вимоги суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних (заява про уточнення позовних вимог від 18.11.2015), з урахуванням обставин даної справи, господарський суд встановив, що правомірним є нарахування 3% річних в сумі 646,22 грн., зокрема нарахованих:

437,61 грн. за період з 16.01.2013 по 01.11.2015 на суму боргу 5225,00 грн. (по акту, підписаному з ПП "Реалбуд");

208,61 грн. за період з 15.02.2013 по 01.11.2015 на суму боргу 2566,29 грн. (по акту, підписаному з ПП "Компанія РОС").

Також судом було перевірено розрахунок інфляційних (заява про уточнення позовних вимог від 18.11.2015), з урахуванням обставин даної справи, та встановлено, що правомірним є нарахування інфляційних в сумі 5841,54 грн., зокрема нарахованих:

3923,47 грн. з січня 2013 по жовтень 2015 на суму боргу 5225,00 грн. (по акту, підписаному з ПП "Реалбуд");

1918,07 грн. з лютого 2013 по жовтень 2015 на суму боргу 2566,29,00 грн. (по акту, підписаному з ПП "Компанія РОС").

За таких обставин, господарський суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 646,22 грн., та інфляційних в сумі 5841,54 грн. Вимоги щодо стягнення 719,10 грн. інфляційних та 70,47 грн. 3% річних суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач не подав до суду доказів на спростування позовних вимог, в тому числі доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 7791,29 грн. - основного боргу, 5841,54 грн. - інфляційних та 646,22 грн. - 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Агентство з управління майном" Житомирської міської ради (10014, м. Житомир, м-н Перемоги, 6. ід. код 34788934)

- на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (10003, АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1) 7791,29 грн. основного боргу, 646,22 грн. - 3% річних, 5841,54 грн. - інфляційних, а також 866,96 грн. сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 24.11.15

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2 - позивачу (рек.)