РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015Справа №910/23349/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова установа "Європейська факторингова компанія розвитку"

про стягнення заборгованості у розмірі 914,46 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Дорожинський О.А. (дов.№7-69/08 від 09.09.2015)

від відповідача: Биковський О.І. (дов.№5 від 03.02.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Європейський газовий банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова установа "Європейська факторингова компанія розвитку" про стягнення заборгованості у розмірі 914,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору №3511 від 22.06.2009 у частині оплати за надані позивачем послуги з розрахунково-касового обслуговування та несплатою комісійної винагороди у загальному розмірі 750, 00 грн. Також, ураховуючи прострочення виконання оплати, позивачем нарахована пеня у розмірі 164,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 порушено провадження у справі № 910/23349/15 та призначено її до розгляду на 30.09.2015 року.

У судовому засіданні 30.09.2015 судом оголошено перерву до 27.10.2015 року.

За наслідками судового засідання 27.10.2015 суд у задоволення клопотання представників сторін продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та оголосив у судовому засіданні перерву до 12.11.2015 року.

12.11.2015 судом за наслідками розгляду справи винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 17.11.2015 року.

У судовому засіданні 17.11.2015 судом оголошено перерву до 19.11.2015 року.

Під час судового засідання 19.11.2015 представник позивача надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи та підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на викладені у відзиві обставини та просив відмовити у задоволенні позову.

На запитання суду щодо наявності додаткових обставин, що мають значення для справи представники позивача та відповідача повідомили, що ними подані всі докази, які мають значення для вирішення справи по суті, судом досліджені всі обставини справи і на підставі зібраних доказів можливо прийняти рішення у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.06.2009 між Публічним акціонерним товариством "Європейський газовий банк" (надалі - банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю фінансова установа «Європейська факторингова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (надалі - клієнт, відповідач) укладено договір банківського рахунку №3511 (далі - Договір) із доповненнями до нього, внесеними Додатковою угодою № 1 від 22.06.2009 року (далі - Додаткова угода).

Відповідно до п.1.1.Договору, банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнту, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Пунктом 1.2. Договору сторони погодили, що банк відкриває відповідачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті України та в іноземній валюті відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті та здійснює його розрахунково-касове обслуговування.

Відповідно до п. 2.1.5. Договору, банк має право отримувати від клієнта комісійну винагороду за надані послуги в розмірах та строки, визначені в Тарифах банку.

Пунктом 2.4.7. Договору передбачено, що клієнт зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі здійснювати оплату за надані послуги відповідно до Тарифів, а також компенсувати витрати банку у разі, якщо дії при виконанні доручення клієнта пов'язані з витратами, які не передбачені Тарифами банку.

Пунктом 3.1.Договору встановлено, що за відкриття рахунку та виконання банком операцій за рахунком клієнта останній сплачує банку, розмір оплати якої встановлений в Тарифах банку, що чинні на день здійснення клієнтом операцій за рахунком.

За пунктом 3.3. договору, у разі неможливості здійснення розрахунків в порядку, встановленому п. 3.2. цього договору (шляхом списання коштів з рахунку Клієнта), клієнт розраховується з банком за надані послуги готівкою або через здійснення переказу на користь банку в строки, визначені у Тарифах.

Згідно пункту 5.9. Договору, за прострочення клієнтом розрахунків за послуги, що надаються банком, останній має право стягнути з клієнта пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період такого прострочення.

Відповідно до п. 6.1. договору банківського рахунку, даний договір укладений на невизначений строк і набуває чинності з дня його підписання сторонами.

Додатковою угодою № 1 до договору сторони погодили, що банк бере на себе забезпечення виконання розрахунково-касового обслуговування за допомогою програмно-технічного комплексу електронних платежів "Клієнт-Банк" за відкритим клієнту поточним рахунком на підставі договору банківського рахунку.

Послуги з розрахункового обслуговування по каналах зв'язку Клієнт сплачує банку плату не пізніше останнього робочого дня поточного місяця у розмірах, встановлених тарифами банку, на момент оплати. Тарифи банку є невід'ємною частиною договору банківського рахунку. (Розділ 5 Додаткової угоди).

Спір у даній справі виник, як зазначає позивач, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість по сплаті комісійної винагороди за користування рахунком та за послуги з розрахунково-касового обслуговування, яка станом на 20.08.2015 складає 750,00 грн. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача передбачену умовами Договору пеню у розмірі 164,46 грн.

Надалі, позивачем надано інший детальний розрахунок заборгованості, за яким визначено період нарахованої заборгованості, а саме з 25.05.2014 по 24.10.2014, на підтвердження чого надано виписки по особовому рахунку відповідача.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зауважує на недоведеності позивачем розрахунку суми заборгованості та періоду її нарахування, оскільки позивачем не надано тарифів, за якими здійснюється нарахування комісійної винагороди за користування рахунком та послуг з розрахунково-касового обслуговування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 вказаної статті визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.02.2010 між сторонами укладено Договір банківського рахунку, який виходячи з його правової природи, підпадає під регулювання гл.72 Цивільного кодексу України.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 4 статті 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд відзначає, що невід'ємну частину договору становлять тарифи, за якими здійснюється розрахунок наданих позивачем послуг з банківських операцій. Також, додатковою угодою до договору визначено, що клієнт сплачує банку плату за надані послуги у розмірах, встановлених тарифами банку, на момент оплати.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з комісійної винагороди за користування рахунком та за послуги з розрахунково-касового обслуговування за період з 25.05.2014 по 24.10.2014 у розмірі 750,00 грн.

Натомість, до матеріалів справи позивач надає тарифи банку за 2011 рік та затверджені протоколом №68 засідання Тарифного комітету від 09.10.2013 зміни до тарифів за 2013 рік. Однак, тарифів за період нарахованої заборгованості за 2014 рік, на підставі яких визначається розмір плати, як-то передбачено умовами договору, позивачем не надано та матеріали справи не містять, а відтак у суду відсутня можливість об'єктивно перевірити суму заборгованості, нараховану позивачем до стягнення.

З усних пояснень представника позивача, тарифи за банківськими операціями після 2013 року не змінювались, проте доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано, що унеможливлює віднесення такого власного твердження до належного доказу, який би підтверджував розрахунок позовних вимог.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

У зв'язку із вищенаведеним, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позивачем не доведено та матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження розрахунку заявленої до стягнення суми боргу, а тому позовні вимоги про стягнення основної суми боргу у розмірі 750,00 грн. задоволенню не підлягають.

При цьому, оскільки вимога про стягнення пені є похідною від вимоги про стягнення основного боргу, в задоволенні якої судом відмовлено, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення 164,46 грн. пені також не підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладається на позивача, який за п. 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання позовної заяви) звільнений від сплати судового збору.

Керуючись, ст. ст. 32-34, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова установа "Європейська факторингова компанія розвитку" про стягнення заборгованості у розмірі 914,46 грн. - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 19.11.2015 року.

Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 24.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова