донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

01.12.2015 справа №905/494/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: при секретарі:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
За участю представників сторін: від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2: розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 ОСОБА_6 не зявився Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» м.Маріуполь Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від22.09.2015р.
у справі№ 905/494/15
за позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» м.Маріуполь Донецької області 1)Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» м.Київ 2)Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» м.Маріуполь Донецької області
про визнання договору поруки недійсним
Встановив:

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.09.2015 року по справі № 905/494/15 відмовлено у задоволені позову публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» та приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про визнання договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено суду укладання спірного договору поруки всупереч положенням цивільного законодавства.

Не ґрунтуються на законі і доводи позивача про те, що спірний договір укладено під впливом обману. Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача у цій частині спростовуються змістом договору поруки, який засвідчує факт обізнаності позивача про умови кредитного договору та обовязками відповідача 2 - Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (п.1.5.договору поруки).

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами відсутності наміру сторін (як позивача так і відповідача 1) на момент вчинення договору поруки № 733-П/08 від 06.08.2008 року, створити правові наслідки, що обумовлені ним.

Тобто, Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав визнання договору поруки № 733-П/08 від 06.08.2008 року недійсним з наведених у позові підстав.

Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування» м.Маріуполь Донецької області (далі скорочено по тексту «Маріупольський завод важкого машинобудування») звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 22.09.2015 року по справі № 905/494/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» задовольнити повністю. Визнати недійсним договір поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 р., укладений між ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» та ПАТ «Альфа -Банк» щодо забезпечення зобовязань ПАТ «Азовелектросталь», які виникли на підставі договору про відкриття кредитної лінії №313-МБ/07 від 06.09.2007 р.

На думку скаржника, оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що на день укладання оскаржуваного договору поруки між банком та позичальником існувало порушення основного зобовязання.

На думку апелянта, виходячи зі змісту ч.1 ст.554 Цивільного кодексу України, укладання договору поруки має передувати порушенню основного зобовязання боржником. Зміст спірного договору поруки не містить положень, які б поширювали правовідносини поруки за ним на зобовязання, що виникли та були порушені до його укладання.

Скаржник вважає, що його було введено в оману стосовно його прав та обовязків по договору поруки, оскільки він не був належним чином повідомлений банком та позичальником про існування простроченої заборгованості під час підписання договору поруки.

На думку апелянта, порушення боржника, що не є стороною договору поруки, є визначеною законодавцем відкладальною умовою у розумінні ч.1 ст.212 Цивільного кодексу України.Настання наслідків договору поруки у вигляді виникнення солідарного обовязку у поручителя перед кредитором обумовлене саме цією обставиною і на момент вчинення договору поруки сторонам, якими є кредитор і поручитель, має бути невідомо, настане ця обставина чи ні.

Заявник посилається на те, що всупереч зазначеному, на момент укладання оскаржуваного договору поруки, банку було відомо, що зобовязання, за яке поручається ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» вже є порушеним основним боржником, тому відкладальна обставина не могла настати в майбутньому.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», рішення господарського суду Донецької області від 22.09.20154 року по справі № 905/494/15 залишити без змін.

ПАТ «Альфа-Банк» у відзиві посилається на те, що факт укладання договору поруки після прострочення відповідачем свого грошового зобовязання не свідчить про суперечливість договору діючому законодавству, тому як жодною нормою права не встановлені часові межі укладання договору поруки по відношенню до основного зобовязання.

При укладанні договору поруки №337-П/08 від 06.08.2008 року сторони визначилися з умовами договору на власний розсуд і на момент його вчинення ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» мав уявлення про розмір основного зобовязання, строки його виконання, у звязку з чим не був позбавлений права перевірити всі обставини, що стосуються вказаного договору.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 04.11.2015 року по справі № 905/494/15 порушено провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування». Розгляд апеляційної скарги призначено на 01.12.2015 року.

У судове засідання апеляційної інстанції 01.12.2015 року зявився представник ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» та ПАТ «Альфа-Банк». Представник ПАТ «Азовелектросталь» не зявився, про наявність поважних причин уповноваженого представника у судове засідання суд не повідомив. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.12.2015 року здійснено фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів програмно- апаратного комплексу «Документообіг спеціалізованих судів» та складено протокол.

Враховуючи, що явка сторін у судове засідання не визначалась обовязковою, справа апеляційною інстанцією, відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, розглядається за наявними в матеріалах справи доказами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними в ній доказами та не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Дослідивши докази матеріалів справи ,заслухавши присутніх у судовому засіданні представників сторін, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Позивач ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою про визнання договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 230, 234 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що договір поруки може укладатися лише з метою забезпечення виконання зобовязань, порушення яких настане лише у майбутньому, а також на те, що не був обізнаний, з причин введення його в оману щодо предмету основного договору, про існування простроченої заборгованості станом на день укладання договору, а також посилаючись на те, що згаданий договір поруки не має на меті настання правових наслідків.

22.09.2015 року господарським судом Донецької області прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке оскаржується.

06.09.2007 року відповідачами укладено договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07, з наступними укладаннями додаткових угод до нього, за умовами якого відповідач 1 відкриває відповідачу 2 відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод окремими частинами (траншами) надає кредит, а відповідач 2 зобовязується виплачувати відповідачу 1 проценти, виконувати інші умови договору та повернути кредит у терміни, встановлені договором.

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору відповідач 2 повинен повернути відповідачу 1 кредит шляхом повернення кожного траншу у останній день строку , що складає шість місяців з дати укладання додаткової угоди, на підставі якої такий транш було надано.

Додатковою угодою № 16 від 04.06.2008 року відповідачі домовилися про надання відповідачу 2 траншу у розмірі 9000000 доларів США та встановили кінцевий строк повернення цього траншу до 18.06.2008 року.

06.08.2008 року позивачем та відповідачем 1 було укладено договір поруки № 377-П/08, за змістом якого позивач поручився за виконання відповідачем 2 зобовязань за кредитним договором № 313-МВ/07 від 06.09.2007 року, пунктом 3.1. якого передбачено солідарну відповідальність позивача та відповідача 2 перед відповідачем 1.

За змістом п. 1.1. договору поруки основний договір договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 від 06.09.2007 року, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності договором поруки або будуть укладені у майбутньому.

Згідно п. 5.1. договору поруки позивач підтвердив, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обовязками відповідача 2 за ним.

06.02.2010 року позивачем та відповідачем 1 підписано додаткову угоду № 1 до договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року, якою змінено його окремі положення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В абзаці 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Обґрунтовуючи вимоги щодо визнання договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним, позивач вказує на те, що укладення договору поруки має обов'язково передувати порушенню основного зобов'язання боржником, коли як станом на дату укладання спірного договору поруки 06.08.2008 року відповідач вже мав прострочену заборгованість за додатковою угодою № 16 від 04.06.2008 року на суму траншу у 9000000 доларів США зі строком погашення до 18.06.2008 року.

Приписи ст.ст. 553,554 Цивільного кодексу України та інші норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. Тобто приписами закону, за умови що зобов'язання є дійсним, заборони надавати поруку по вже порушеному зобов'язанню не встановлено.

Дійсність зобов'язань за кредитним договором, щодо яких надавалась порука за спірним договором поруки, позивачем належними засобами доказування не спростована.

Враховуючи наведене, порушення ст.ст. 546, 553, 554 Цивільного кодексу України при укладенні Договору поруки позивачем не доведено.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини за кредитним договором виникли між відповідачами. Позивач позичальником або іншим учасником кредитного договору не є, тому договір поруки застосовується до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем 1 з моменту його укладання, що полягає у обовязку позивача нести солідарну відповідальність по правовідносинах, що виникли між відповідачами до чи після укладання договору поруки.

Застереження про застосування умов договору до правовідносин, що виникли до його укладання відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України до сторін договору поруки у розглядуваних правовідносинах застосуванню не підлягає, тому як п. 2.1. договору поруки передбачено обовязок виконати зобовязання за основним договором, яким, за змістом п. 1.1. договору поруки, є кредитний договір, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності договором поруки або будуть укладені у майбутньому.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено укладання спірного договору поруки в супереч положенням цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р.правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем належними та допустимими доказами факт укладення ним спірного договору поруки під впливом обману не доведено.

Не доведеними вбачаються позовні вимоги і в частині визнання спірного договору поруки недійсним з тих підстав, що він не має на меті настання правових наслідків.

Обґрунтовуючи свій позов в цій частині позивач посилається на те, що порушення боржника за кредитним договором слід сприймати як відкладальну умову у розумінні ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу, отже на момент вчинення договору поруки має бути достеменно невідомо настане ця обставина чи ні, а той факт що вже на момент укладання договору поруки така обставина (прострочення відповідача 2) існувала, тлумачиться позивачем, як вчинення сторонами фіктивного правочину у розмінні ст. 234 Цивільного кодексу України.

Відповідно ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, саме мають право, а не зобов'язані обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), тоді як враховуючи свободу договору за ст. 627 ЦК України сторони вирішили укласти договір поруки щодо вже існуючого зобов'язання (в тому числі і порушеного), що не суперечить діючому законодавству.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим Правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Враховуючи наведене, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують рішення господарського суду першої інстанції, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у звязку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Донецької області від 22.09.2015р. по справі № 905/494/15 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» м.Маріуполь Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 22.09.2015 року по справі № 905/494/15 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 22.09.2015 року по справі № 905/494/15 - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Головуючий: Т.Д. Геза

Судді: Н.В.Будко

ОСОБА_3

Надруковано 6 прим:

1 позивачу

2 відповідачу

1 у справу

1ДАГС

1ГСДО