ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2015 р. Справа № 907/705/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», № 1369 від 24.09.2015р.

на рішення господарського суду Закарпатської області від 14.09.2015р.

у справі № 907/705/15

за позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз», м. Ужгород

до відповідача державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», м. Ужгород

про стягнення 54962,88 грн. заборгованості

за участю представників сторін:

- від позивача ОСОБА_2

- від відповідача не зявились.

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України представнику позивача, що прибув в судове засідання, розяснено.

Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 14.09.2015р. у справі № 907/705/15 (суддя Руснак В.С.) позов публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» задоволено, з державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інституту землеустрою» на користь позивача стягнуто 37786,94 грн. основного боргу, 308,90грн. 3 % річних, 11120,69 грн. інфляційних нарахувань, 5746,35 грн. пені, 1827 грн. судового збору.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума основного боргу 37786,94 грн. підтверджена матеріалами справи та не заперечується відповідачем, а в частині нарахування фінансових санкцій на суму 17175,94 грн. позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки вони не суперечать нормам чинного законодавства та умовам договору на постачання природного газу від 18.12.2012р. Разом з тим, суд з врахуванням матеріальних інтересів як позивача, так і відповідача та їх фінансового стану, ступеню вини відповідача у виникненні спору, ступеню виконання відповідачем зобовязань за договором прийшов до висновку про відсутність виняткових обставин, які можуть бути підставою для розстрочки виконання судового рішення та зменшення розміру неустойки.

Дане рішення оскаржив відповідач, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, зокрема, тим, що судом під час розгляду справи по суті не було враховано вкрай скрутне матеріальне становище інституту та критичну ситуацію, яка склалася на підприємстві внаслідок його низької платоспроможності, відтак сплата штрафних сум, зазначених у позові, призведе до порушення прав працівників на повну та своєчасну оплату праці, передбачених ст. 43 Конституції України, ч. 5 ст. 97, ст. 115 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці». Крім цього, судом не враховано, що оплата праці працівників інституту здійснюється в першочерговому порядку, а всі інші платежі здійснюються після виконання зобовязань щодо оплати праці, а виконання рішення від 14.09.2015р. по даній справі порушить гарантоване трудовим законодавством право працівників апелянта на своєчасну та гідну плату за працю, що може, на переконання скаржника, служити підставою для розстрочки виконання рішення господарського суду Закарпатської області від 14.09.215р. в межах шестимісячного строку.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, ПАТ «Закарпатгаз» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що відповідачем не наведено жодних виняткових обставин неможливості виконання ним зобовязання по сплаті боргу, заборгованість за спожитий газ у відповідача виникла у січні-лютому 2015 року і по день винесення рішення відповідач не вживав жодних заходів для виконання зобовязання, ігнорував претензійні вимоги товариства та не вживав будь-яких інших дій, які б свідчили про намір сплатити заборгованість у добровільному порядку. Крім цього, подав в судове засідання довідку про суму наявної заборгованості споживачів газу, що складає 116251,3 тис. грн., відтак вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.11.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладався за клопотанням скаржника.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

Між публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» (постачальник) та державним підприємством «Закарпатський науково-дослідний інститут землеустрою» (споживач) 18 грудня 2012 року був укладений договір на постачання природного газу №ТП-ПРк-3137-У/2013 (а.с. 14-15), відповідно до умов якого постачальник постачає природний газ споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках та на умовах передбачених договором (п. 1.1 договору).

У відповідності до п. 4.7. договору, оплата вартості послуг з постачання газу за договором здійснюється споживачем виключно грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника. Оплату за газ споживач здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах 100% передоплати вартості запланованих місячних обсягів до 25 числа місця попереднього місяця поставки. Остаточний розрахунок за звітний місяць здійснюється на підставі двохстороннього акту приймання-передачі газу до 5 (пятого) числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору позивач в січні-лютому 2015року поставив відповідачу 5752 куб. м. природного газу на суму 44251,51 грн. що підтверджується актами приймання-передачі природного газу № ЗК000000737 від 26.01.2015р. та № ЗК000009035 від 28.02.2015 (а.с. 16,17).

З акту приймання-передачі природного газу № ЗК000009035 від 28.02.2015 вбачається, що такий станом на 19.05.2015 не підписаний відповідачем, незважаючи на те, що у відповідності до п.2.8 договору, відповідач зобов'язаний був протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу.

З метою досудового врегулювання спору, ПАТ «Закарпатгаз» 25.03.2015р. надіслав на адресу відповідача претензію-вимогу №07/1004 від 25.03.2015року про сплату заборгованості за природний газ та підписання акту приймання-передачі газу № ЗК 000009035 від 28.02.2015року, що підтверджується наявним в матеріалах справи описом вмісту про відправку зазначеної вимоги-претензії відповідачу (а.с. 11-13).

Однак, вказана претензія позивача була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Як вбачається з позовної заяви та наявного в матеріалах справи розрахунку ціни позову (а.с. 18), станом на січень 2015року відповідач мав аванс на рахунку по оплаті за спожитий природний газ в сумі 6464,62 грн.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань та в порушення умов договору, відповідач не здійснив оплату за спожитий природний газ, внаслідок чого в останнього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 37786,94 грн. на яку позивачем були нараховані фінансові санкції, а саме 308,90грн. 3% річних, 11120,69 грн. інфляційних нарахувань та 5746,35 грн. пені, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Судова колегія, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України).

У відповідності зі ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно з ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем суду не надані докази, які б з достовірністю спростовували наявність заборгованості перед позивачем в розмірі 37786,94 грн., судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про підставність задоволення позовних вимог в цій частині.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що з відповідача підлягають стягненню 308,90 грн. 3% річних та 11120,69 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. А ч. 1 ст. 547 визначає, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2.2 договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання даної умови договору, позивач правомірно нарахував відповідачу пеню в розмірі 5746,35 грн.

Покликання апелянта про безпідставність відмови місцевого господарського суду в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені та розстрочку виконання судового рішення відхиляються судовою колегією з огляду на наступне:

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. У відповідності з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 3. ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до розяснень Вищого господарського суду України наданих у постанові Пленуму від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зважаючи на те, що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем становить 37786,94 грн., а сума нарахованої пені становить 5746,35грн., судова колегія приходить до висновку, що така сума штрафних санкцій не може вважатися надмірно великою у порівнянні з сумою основного боргу.

Поруч з тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування та 3% річних не відносяться законодавцем до переліку штрафних санкцій, оскільки такі є мірою відповідальності для боржника, встановленою законодавством за прострочення виконання грошового зобовязання, відтак розмір таких фінансових санкцій не може бути зменшений судом.

Відповідно до с. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові Пленуму від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України».

Судовою колегією встановлено, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами неможливість виконання ним судового рішення у разі не надання розстрочки його виконання, наявність виключних обставин які утруднюють або роблять його виконання неможливим. Однак, він не позбавлений права звернутися до місцевого господарського суду з клопотанням про розстрочку чи відстрочку виконання судового рішення, обґрунтувавши його належними доказами.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

З огляду на те, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.10.2015р. апелянту було відстрочено сплату судового збору до винесення постанови, а останнім не надано відповідних доказів в підтвердження сплати такого, відтак судовий збір за розгляд апеляційної скарги підлягає стягненню в порядку та розмірі, визначеному у відповідності до пп.4 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 03.09.2015р.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 14.09.2015р. у справі № 907/705/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» без задоволення.

2. Стягнути з державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (88000, м. Ужгород, вул. Яроцька, 5А, код ЄДРОФОП 00698897) в доход Державного бюджету України (ГУДКСУ у Львівській області МФО банку825014 Отримувач УДКСУ у Личаківському районі м. Львова Код отримувача 38007620 Рахунок 2006) 2009,70 грн. (дві тисячі девять гривень сімдесят копійок) судового збору за розгляд апеляційної скарги.

3. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 04.12.2015р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Кузь В.Л.