РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015Справа №910/22972/15
За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссеть»

про стягнення 132 029,98 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Лялюк Л.В., за довіреністю

від відповідача: Єнін Л.А., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссеть" (далі - відповідач) про стягнення 132 029,98 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2015 було порушено провадження у справі № 910/22972/15, розгляд справи призначено на 13.10.2015.

16.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про стягнення з відповідача судових витрат.

02.10.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про стягнення з відповідача судових витрат та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

13.10.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляд справи.

У судове засідання 13.10.2015 представник позивача з'явився.

Представник відповідача у судове засідання 13.10.2015 з'явився та подав клопотання про продовження строків розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 13.10.2015 клопотання представника відповідача про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

У судовому засіданні 13.10.2015 судом було оголошено перерву до 11.11.2015.

13.10.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

11.11.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано письмові заперечення на позовну заяву.

У судове засідання 11.11.2015 представник позивача з'явився.

Представник відповідача у судове засідання 11.11.2015 з'явився та подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 11.11.2015 судом було оголошено перерву до 18.11.2015.

16.11.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано додаткові пояснення.

У судове засідання 18.11.2015 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 18.11.2015 з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссеть» (далі - відповідач) про стягнення 313 192,93 грн, а саме: 273 024,00 грн - основного боргу, 21 048,20 грн - пені, 2 821,17 грн - 3% річних, 16 299,56 грн - збитків від інфляції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі № 910/28712/14 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссеть» на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» 273 024 грн 00 коп. - основного боргу, 21 048 грн 20 коп. - пені, 2 585 грн 66 коп. - 3% річних, 16 299 грн 56 коп. - збитків від інфляції, 6 259 грн 15 коп. - витрат по сплаті судового збору, в іншій частині в позові відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили.

В подальшому, господарським судом міста Києва було видано наказ у справі № 910/28712/14.

Позивач зазначає суду про те, що рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі № 910/28712/14 виконано лише частково, а тому у позивача наявні правові підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2015 по 30.06.2015.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає суду про неможливість виконання вищезазначеного рішення суду, у зв'язку з арештом коштів на рахунках відповідача.

Згідно з ч. 1. ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідачем не доведено суду факту належного виконання грошового зобов'язання перед позивачем, зокрема, не сплачено присуджену до стягнення суму коштів в повному обсязі.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Разом з тим, судом встановлено, що ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, на виконання вищевказаного рішення господарського суду міста Києва, ініційовано списання з рахунку відповідача на рахунок ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві коштів в сумі 72 248,19 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 1717/14 від 12.06.2015, копія якого міститься в матеріалах справи.

Однак, ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві перерахувало зазначені кошти (за вирахуванням ПДВ) на рахунок позивача тільки 15.07.2015, що підтверджується довідкою ПАТ «Укргазбанк» від 13.08.2015 № 15932/7104/2015, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, за змістом ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наведеного вбачається, що саме належне виконання зобов'язання має наслідком його припинення.

Загальні умови належного виконання зобов'язання визначені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За загальним правилом, встановленим п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України, місцем виконання грошового зобов'язання є місцезнаходження кредитора.

Зобов'язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 2 ст. 532 ЦК України).

Судом встановлено, що часткове виконання боржником свого зобов'язання по сплаті основного боргу здійснене в примусовому порядку в межах виконавчого провадження, відкритого на примусове виконання рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі № 910/28712/14.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України "Про виконавче провадження".

За змістом частин 1, 3 ст. 45 вказаного Закону грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що належним місцем виконання боржником грошового зобов'язання зі сплати на користь стягувача основного боргу, здійсненого в примусовому порядку в межах виконавчого провадження по виконанню наказу господарського суду міста Києва від 27.02.2015, слід вважати рахунок органу ДВС, в провадженні якого перебуває відповідне виконавче провадження.

За таких обставин, зобов'язання відповідача зі сплати на користь позивача частини основного боргу в розмірі 72 248,19 грн вважається виконаним відповідачем з моменту списання коштів з його рахунку, тобто 22.06.2015. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 у справі № 910/2684/15-г.

Крім того, позивач помилково нараховує 3 % річних та інфляційні втрати на загальну суму стягнуту з відповідача за рішенням суду - 312 957,42 грн, замість суми основного боргу - 273 024,00 грн до 22.06.2015, та на суму 200 775,81 грн з 23.06.2015 по 30.06.2015 (в межах строків визначених позивачем), з огляду на наступне.

У листі Верховного Суду України від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України у цивільному судочинстві» зазначено, що статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Зазначених висновків також дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 22.10.2014 у справі № 911/1902/14, а також Київський апеляційний господарський суд у постанові від 01.07.2015 у справі № 911/5353/14.

Здійснивши перерахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням тільки суми основного боргу, стягнутої вищевказаним рішенням господарського суду міста Києва, яка в подальшому зменшилась, враховуючи часткову оплату боргу відповідачем, про що зазначено вище, строків нарахування 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 4 014,20 грн та інфляційні втрати в сумі 111 140,37 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 132 029,98 грн підлягають частковому задоволенню в розмірі 115 154,57 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача, при відмові в позові - на позивача, при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року N 7 відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Обґрунтовуючи суму понесених судових витрат, представник позивача надав суду платіжне доручення № 4352_2 від 13.08.2015 на суму 200,00 грн за отримання довідки банку про надходження коштів на рахунок позивача та платіжне доручення № 1658 від 15.09.2015 на суму 64,60 грн, сплачену за отримання витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з інформацією про відповідача.

Дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження понесених ним судових витрат, суд дійшов висновку про те, що вищезазначені витрати позивача є витратами, пов'язаними з розглядом цієї справи, в зв'язку з чим, з урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 143,56 грн.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссеть» (02098, м. Київ, вулиця Шумського, будинок 1, приміщення 116; ідентифікаційний код: 36405021) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вулиця Володимирська, будинок 51-А; ідентифікаційний код: 03366500) 3% річних в розмірі 4 014 (чотири тисячі чотирнадцять) грн 20 коп. та інфляційні втрати в розмірі 111 140 (сто одинадцять тисяч сто сорок) грн 37 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссеть» (02098, м. Київ, вулиця Шумського, будинок 1, приміщення 116; ідентифікаційний код: 36405021) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вулиця Володимирська, будинок 51-А; ідентифікаційний код: 03366500) судові витрати в розмірі 1 886 (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість) грн 35 коп.

Повне рішення складено 26.11.2015.

Суддя О.В. Нечай