номер провадження справи 20/193/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015 Справа № 908/5840/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Запоріжвогнетрив (69106, м. Запоріжжя, Південне шосе/вул. Теплична, буд. 22 Б/1)

про стягнення 16370,93 грн.

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_1 (дов. № 14-109 від 18.04.2014 р.);

Від відповідача ОСОБА_2 (дов. № 18-2 від 08.01.2015 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з відповідача суми 16370,93 грн., із яких сума 0,01 грн. основного боргу, який виник за договором купівлі-продажу природного газу № 161/14-ПР від 26.12.2013 р., пеня в розмірі 4140,38 грн., 449,18 грн. 3% річних, 11781,37 грн. втрат від інфляційних процесів.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 25.11.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/5840/15, справі присвоєно номер провадження 20/193/15, справу призначено до розгляду на 07.12.2015 р.

У судовому засіданні 07.12.2015 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, просить стягнути з відповідача суму 0,01 грн. основного боргу, який виник за договором купівлі-продажу природного газу № 161/14-ПР від 26.12.2013 р., пеню в розмірі 4140,38 грн., 449,18 грн. 3% річних, 11781,37 грн. втрат від інфляційних процесів. Позов обґрунтовано ст.ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 22, 193, 231 ГК України.

Відповідач позов визнав частково, погодився з наявністю основного боргу в сумі 0,01 грн. У письмовому відзиві зазначив, що оплата за поставлений у травні 2014 р. природний газ у кількості 42,600 тис. куб.м за ціною 5173,48 грн. без ПДВ на загальну суму 264468,30 грн. здійснювалася відповідачем шляхом попередньої оплати, всього сплачено 264468,29 грн. Таким чином, за рахунок арифметичних округлень виникла недоплата за актом приймання-передачі природного газу за травень 2014 р. у розмірі 0,01 грн., що й спричинило виникнення боргу за договором у даному розмірі. За природний газ, поставлений у квітні та грудні 2014 р., відповідач здійснив оплату з порушенням строку, передбаченого умовами договору. Позивачем заявлено пеню та 3% річних за зобовязаннями квітня 2014 р. із 15.05.2014 р. по 19.05.2014 р., за зобовязаннями грудня 2014 р. із 15.01.2015 р. по 30.01.2015 р., у т.ч. враховуючи дати фактично здійснених відповідачем оплат. За розрахунком відповідача за зобовязаннями квітня 2014 р. за період прострочення з 15.05.2014 р. по 18.05.2014 р. пеня складає 87,73 грн., 3% річних 13,85 грн.; за зобовязаннями грудня 2014 р. за період прострочення з 15.01.2015 р. по 29.01.2015 р. пеня складає 3778,79 грн., 3% річних 404,87 грн. Усього пені 3866,52 грн., 3% річних 418,72 грн. Стосовно нарахування інфляційних відповідач зазначив, що оскільки позивачем розрахунок інфляційних обчислювався за період менший календарного місяця (з 15.05.2014 р. по 19.05.2014 р., з 15.01.2015 р. по 30.01.2015 р.) індексація в даному випадку не застосовується. Позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить відмовити позивачу в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 30,46 грн., втрат від інфляційних процесів у розмірі 11781,37 грн.; зменшити розмір пені до 1000 грн.; врахувати при розподілі судового збору факт надмірної сплати його позивачем при поданні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Запоріжвогнетрив» (Покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 161/14-ПР, згідно з яким продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб, покупець є кінцевим споживачем (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м природного газу становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб.м природного газу 3823,78 грн., крім того ПДВ 17% - 650,04 грн., всього з ПДВ 4473,82 грн. Сторонами додатковими угодами №№ 1, 5, 7, 8, 10 вносилися зміни до п. 5.2 договору.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.п. 3.3, 3.4).

У розділі 6 договору сторони обумовили порядок та умови проведення розрахунків. Згідно з п. 6.1 договору оплата за природний газ із врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу; оплата в розмірі по 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1).

Між сторонами у справі були підписані додаткові угоди №№ 2, 3, 4, 6, 9 до договору, якими сторони змінювали обсяг природного газу, що передається.

Матеріали справи свідчать, що позивач своє зобовязання за договором щодо продажу газу виконав, передав (поставив) за умовами договору № 161/14-ПР від 26.12.2013 р. у січні-травні, грудні 2014 р. відповідачу згідно з актами приймання-передачі природний газ на суму 9244720,31 грн. (акт від 31.01.2014 р. за січень 2014 р.), на суму 9735740,79 грн. (акт від 28.02.2014 р. за лютий 2014 р.), на суму 7378103,76 грн. (акт від 31.03.2014 р. за березень 2014 р.), на суму 603371,04 грн. (акт від 30.04.2014 р. за квітень 2014 р.), на суму 264468,30 грн. (акт від 31.05.2014 р. за травень 2014 р.), на суму 15305091,26 грн. (акт від 31.12.2014 р. за грудень 2014 р.), всього на загальну суму 42531495,46 грн. Акти приймання-передачі природного газу підписані сторонами без зауважень та скріплені круглими печатками юридичних осіб.

Мотивуючи позов наявністю заборгованості, яка виникла за договором № 161/14-ПР від 26.12.2013 р., позивач звернувся до господарського суду.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню на наступних підставах.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку), зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний припис містить п.п. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити повну ціну переданого товару.

У пункті 6.1 договору № 161/14-ПР сторони визначили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Тобто, останнім днем сплати за договором, є чотирнадцяте число місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з копій банківських виписок та встановлено судом, відповідач не виконав належним чином своє зобовязання щодо розрахунків у обумовлені договором строки, за одержаний газ повністю не розрахувався. Так, за актом від 31.05.2014 р. (за травень 2014 р.) відповідачем було сплачено суму 264468,29 грн. (оплата проводилася двома частинами: 19.05.2014 р. у сумі 92563,90 грн. та 23.05.2014 р. у сумі 171904,39 грн.), тоді як сума до сплати за актом становить 264468,30 грн. 05.12.2014 р. відповідачем оплачено суму 1137121,09 грн. із призначенням платежу щодо перерахування за договором № 161/14-ПР, без зазначенням місяця, за який проводиться оплата.

У пункті 6.3 договору № 161/14-ПР сторони визначили, що в платіжних дорученнях покупець повинен обовязково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученої до позовної заяви, позивачем із суми 1137121,09 грн. оплати, здійсненої відповідачем 05.12.2014 р., сума 0,01 грн. була зарахована в рахунок погашення заборгованості за актом від 31.05.2014 р.

За актом від 31.12.2014 р. (за грудень 2014 р., сума за актом 15305091,26 грн.) відповідачем було сплачено суму 15305091,25 грн. (оплата проводилася частинами в період з 05.12.2014 р. по 30.01.2015 р.).

Таким чином, на момент звернення до суду з даним позовом і розгляду спору сума заборгованості за договором № 161/14-ПР становить 0,01 грн. (за актом від 31.12.2014 р.). Відповідач у судовому засіданні підтвердив наявність заборгованості, з розміром заборгованості погодився. Заперечення відповідача, викладені в письмовому відзиві, щодо того, що сума заборгованості 0,01 грн. є заборгованістю за актом за травень 2014 р. спростовується викладеним вище.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення суми 0,01 грн. основного боргу підтверджено доказами, відповідають вимогам законодавства, договору і підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача втрати від інфляційних процесів у сумі 11781,37 грн. за травень 2014 р., січень 2015 р. (згідно з розрахунком окремо по актах) та 449,18 грн. 3% річних за загальний період із 15.05.2014 р. по 30.01.2015 р. (згідно з розрахунком окремо по актах).

Судом встановлений факт несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобовязання за договором.

Позивач нарахував втрати від інфляції за травень 2014 р. на суму 1601,12 грн. за актом за квітень 2014 р. та за січень 2015 р. на суму 10180,24 грн. за актом за грудень 2014 р., що загалом становить суму 11781,36 грн., а не 11781,37 грн., як зазначено в прохальній частині позовної заяви.

Відповідно до п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань щодо нарахування втрат від інфляції вказано, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розрахунок за договором № 161/14-ПР (п. 6.1) здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Тобто, за актом за квітень 2014 р. відповідач мав здійснити оплату до 14.05.2014 р. (включно), за актом за грудень 2014 р. до 14.01.2015 р. (включно). Позивач, всупереч нормам законодавства, нараховує втрати від інфляції за актом за квітень 2014 р. за період: травень 2014 р., а за актом за грудень 2014 р. за період: січень 2015 р., тобто, за місяці, в яких мав бути здійснений платіж.

Виходячи з наведеного, судом відмовляється в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача суми 11781,36 грн. (згідно з розрахунком) втрат від інфляційних процесів за заявлений позивачем період.

Відповідно до п. 1.12 зазначеної постанови Пленуму з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до розрахунку позивача, останній нараховує 3% річних за актом за квітень 2014 р. у сумі 17,32 грн. за період із 15.05.2014 р. по 19.05.2014 р. включно (5 днів), за актом за грудень 2014 р. у сумі 431,86 грн. за період із 15.01.2015 р. по 30.01.2015 р. включно (16 днів), всього 449,18 грн.

Відповідач надав суду контррозрахунок суми 3% річних, відповідно до якого 3% річних, які належать до стягнення з відповідача, становить загальну суму 418,72 грн. У відзиві на позов відповідач зазначав, що позивачем помилково при визначенні кількості днів прострочення включається дата проведення оплати.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що позивачем невірно визначено кількість днів прострочення, на які нараховані 3% річних, помилково зазначено день здійснення оплати відповідачем днем прострочення. Останнє суперечить ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою встановлено, що переказ вважається завершеним із моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача; банк отримувача, в разі надходження суми переказу, зараховує її на рахунок отримувача протягом операційного дня. Таким чином, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення суми 3% річних. У матеріалах справи маються банківські виписки по рахунку, з яких судом встановлено дату проведення відповідачем платежів за договором.

Здійснивши за допомогою інформаційної системи «Законодавство» перерахунок 3% річних, судом встановлено, що до стягнення з відповідача належить сума 3% річних: 13,85 грн. за період з 15.05.2014 р. по 18.05.2014 р. включно (4 дні) за актом за квітень 2014 р.; 404,87 грн. за період з 15.01.2015 р. по 29.01.2015 р. включно (15 днів) за актом за грудень 2014 р. Всього до стягнення з відповідача належить сума 418,72 грн. 3% річних.

На підставі п. 7.2 договору позивач також просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 4140,38 грн., яка виникла за загальний період з 15.05.2014 р. по 30.01.2015 р. включно. Позивач нараховує пеню на суму заборгованості за актами по поставці газу в квітні, грудні 2014 р.

Згідно з п. 7.2 договору в разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 6.1 оплата проводиться до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Факт порушення відповідачем термінів розрахунків, передбачених договором, є доведеним.

Відповідно до ст.ст. 610-611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з вимогами Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 343 ГК України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 261 ЦК України визначено початок перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини пятої даної статті за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з частиною 2 даної статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У пункті 9.3 договору № 161/14-ПР сторони визначили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у пять років.

Позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 109,67 грн. за актом за квітень 2014 р. за період з 15.05.2014 р. по 19.05.2014 р. (5 днів) та в сумі 4030,71 грн. за актом за грудень 2014 р. за період з 15.01.2015 р. по 30.01.2015 р. (16 днів). Тобто, позивачем у розрахунку пені допущені помилки, аналогічні помилкам, допущеним при нарахуванні 3% річних, а саме помилково в періоди прострочення включено дні, в які відповідачем проведено оплати.

Здійснивши за допомогою інформаційної системи «Законодавство» перерахунок пені, судом встановлено, що до стягнення з відповідача належить загальна сума пені 3866,52 грн. (87,73 грн. за період з 15.05.2014 р. по 18.05.2014 р. (4 дні, за актом за квітень 2014 р.); 3778,79 грн. за період з 15.01.2015 р. по 29.01.2015 р. (15 днів, за актом за грудень 2014 р.)).

На підставі викладеного, позов в цілому задовольняється частково.

07.12.2015 р. від відповідача надійшло письмове клопотання (вих. № 18-3121 від 07.12.2015 р.) про зменшення розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню з відповідача, до 1000 грн. Клопотання мотивовано тим, що прострочення відповідача по розрахункам з позивачем виникло, зокрема, внаслідок невідшкодування станом на 01.01.2015 р. державою ПДВ у сумі 4310665 грн. Крім того, за 2014 рік Державний бюджет не компенсував відповідачу середній заробіток, який підприємство сплачувало працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу». Заборгованість Держбюджету перед відповідачем за 2014 р. з компенсації виплат середнього заробітку складає 402237,30 грн. Підприємство відповідача є збитковим, дебіторська заборгованість відповідача на 31.12.2014 р. складає 119560 тис. грн., на 30.09.2015 р. 104250 тис. грн. Просить врахувати, що відповідач вживав усіх можливих заходів до виконання зобовязання, повністю сплатив суму боргу, порушення строків було незначним та виправлено безпосередньо в місяць, коли зобовязання мало бути виконано. Клопотання обґрунтовано ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України.

Представник позивача проти заявленого клопотання заперечив.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічні приписи встановлені ст. 233 ГК України.

Частиною 6 ст. 83 ГПК України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Нарахування та сплата пені є правовим наслідком порушення кредитором грошового зобовязання. Тобто, пеня є заходом відповідальності за порушення зобовязання.

У п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Розглянувши клопотання відповідача та надані в його обґрунтування докази, суд приходить до висновку про відмову в його задоволенні. Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд бере до уваги, що загальними засадами цивільного законодавства згідно з ст. 3 ЦК України є судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Газ за договором постачався відповідачу для власних потреб. Виняткового випадку суд не вбачає. Відповідно до статуту позивача метою його діяльності є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу. Таким чином, суд враховує інтереси обох сторін. Крім того, розмір суми пені, яка стягується з відповідача, не є значним.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено згідно з платіжним дорученням № 3009850 від 05.11.2015 р. суму 16370,93 грн. судового збору, зайво сплачений судовий збір у розмірі 15152,93 грн. підлягає поверненню ухвалою суду в разі звернення позивача з відповідним клопотанням.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» (69106, м. Запоріжжя, Північне шосе/вул. Теплична, буд. 22 «Б»/1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ) суму 0 (нуль) грн. 01 коп. основного боргу, пеню в розмірі 3866 (три тисячі вісімсот шістдесят шість) грн. 52 коп., 3% річних у розмірі 418 (чотириста вісімнадцять) грн. 72 коп., суму 318 (триста вісімнадцять) грн. 82 коп. судового збору. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 09 грудня 2015 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі