ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015р. Справа№ 914/578/15

За первісним позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Іскра», м. Львів

про стягнення неустойки, 3% річних та інфляційних втрат у загальній сумі 86 105 ,38 грн. за договором №224/14- ПР(Р) від 30.04.2014р.

та за зустрічним позовом: Публічного акціонерного товариства «Іскра», м.Львів

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

про визнання недійсним частково Договору.

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації «Львівгаз», м. Львів

Головуючий суддя: Коссак С.М.

Судді: Іванчук С.В.

ОСОБА_1

при секретарі: Куць М.Я.

Представники:

ПАТ «НАК «Нафтогаз України»: ОСОБА_2 представник за довіреністю від 13.05.2014р. № 14-125.

ПАТ «Іскра»: ОСОБА_3 представник за довіреністю №04/01/1 від 12.01.2015.

Третьої особи: ОСОБА_4 представник за довіреністю від 29.12.2014р. №07/4-9025.

Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заявлено позов до Публічного акціонерного товариства «Іскра» з вимогою про стягнення пені в сумі 34 489,84 грн., штрафу в сумі 22 358,85 грн., 3% річних в сумі 4 649,88 грн. та інфляційних втрат в сумі 24 606,81 грн. нарахованих у звязку з простроченням відповідачем грошових зобовязань з оплати вартості природного газу, передбачених умовами Договору № 224/14-ПР (Р) від 30.04.2014р.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 20.06.2015р. (суддя Шпакович О.Ф.) позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 31.03.2015р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

31.03.2015 від відповідача надійшов зустрічну позов про визнання недійсним п.п 6.1 та 7.2 Договору № 244/14-ПР(Р) від 30.04.2014р.

Ухвалою від 31.03.2015р. прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом та відкладено розгляд справи на 21.04.2015р.

21.04.2015р. судом винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору та відкладено розгляд справи на 05.05.2015р.

05.05.2015р. відповідачем за первісним позовом подано заяву (вх.№ 18362/15) про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% та відстрочення виконання судового рішення на 12 місяців, - у випадку задоволення судом первісного позову.

Ухвалою суду від 05.05.2015р. призначено колегіальний розгляд справи №914/578/15 та відкладено розгляд справи.

Згідно із вимогами ст.21 ГПК України, автоматизованою системою документообігу суду здійснено визначення складу колегії суддів для розгляду справи в складі: головуючий суддя Шпакович О.Ф., суддя Пазичев В.М. та судді Іванчук С.В.

Ухвалою суду від 20.05.2015р. розгляд справи призначено на 16.06.2015р. та залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору особу, на стороні позивача за первісним позовом: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації «Львівгаз».

16.06.2015 позивачем за зустрічним позовом, відповідачем за первісним позовом подано Заяву про часткову відмову від зустрічного позову: у частині вимог про визнання недійсним умов п.6.1 Договору.

16.06.2015р. відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у звязку з відрядженням судді Іванчук С.В., яка бере участь у колегіальному розгляді справи, автоматизованою системою останню замінено на суддю Бортник О.Ю.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 16.06.2015р. розгляд справи відкладено на 21.07.2015р.

07.07.2015р. було проведено автоматичний розподіл судової справи між суддями у звязку з припиненням повноважень судді Шпакович О.Ф. щодо здійснення ним правосуддя та призначено головуючого суддю Коссака С.М.

21.07.2015р. відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, у звязку із відпусткою судді Пазичева В.М., який бере участь у колегіальному розгляді справи, автоматизованою системою останнього замінено на суддю Фартушок Т.Б.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 21.07.215р. розгляд справи відкладено на 02.09.2015р.

02.09.2015р. відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, у звязку із відпусткою судді Бортник О.Ю., яка бере участь у колегіальному розгляді справи, автоматизованою системою останню замінено на суддю Іванчук С.В.

В судових засіданнях з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи оголошувалася перерви.

28.10.2015р. судом винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору та відкладено розгляд справи на 10.11.2015р.

10.11.2015р. відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, у звязку із відпусткою судді Фартушок Т.Б., який бере участь у колегіальному розгляді справи, автоматизованою системою останнього замінено на суддю Пазичева В.М.

В судовому засіданні 10.11.2015р. з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи оголошено перерву до 30.11.2015р.

В судовому засіданні 30.11.2015р. представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві та усних поясненнях, проти вимог зустрічного позову заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву (вх. № 18175/15 від 05.05.2015р.), письмових поясненнях (вх. № 18356/15 від 05.05.2015р.). В задоволенні заяви відповідача за первісним позовом про зменшення штрафних санкцій просить відмовити повністю, а позов задоволити повністю (письмові пояснення вх. № 43 488/15 від 12.10.2015р.).

В судовому засіданні 30.11.2015р. представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) первісні позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 13277/15 від 30.03.2015р.), додаткових пояснень до відзиву на позовну заяву (вх. № 18363/15 від 05.05.2015р., вх. № 29528/15 від 15.07.2015р.). Вимоги зустрічного позову підтримав, просив їх задоволити з підстав вказаних в зустрічному позові та усних поясненнях.

Крім того, 16.06.2015р. представником позивача за зустрічним позовом (представник відповідача за первісним позовом), була подана заява про часткову відмову від позовних вимог зустрічної позовної заяви в частині визнання недійсним п. 6.1 договору № 244/14-ПР(Р) від 30.04.2014р. (вх. № 2544/15), а тому провадження у справі в цій частині підлягає припиненню, а також заява про зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочення виконання судового рішення (вх.№ 18362/15 від 05.05.2015р.) Вказані заяви прийняті судом до розгляду. Також, відповідачем за первісним позовом подано контррозрахунок заявленої до стягнення суми позовних вимог за первісним позовом. (вх.№ 41953/15 від 01.10.2015р.).

В судовому засіданні 30.11.2015р. представник третьої особи надав пояснення по справі, підтримує позовні вимоги за первісним позовом з підстав зазначених в письмових поясненнях (вх.№ 24607/15 від 15.06.2015р.).

У судовому засіданні 30.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

30.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанією «Нафтогаз України» (продавець, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - у справі) та Публічним акціонерним товариством «Іскра» (покупець, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - у справі) було укладено Договір на купівлі-продажу природного газу № 224/14-ПР (Р), відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014р. природний газ, ввезеного на митну територію України позивачем за первісним позовом за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або /та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію ст. 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі-газ), на умов даного договору (надалі Договір).

Газ, що постачається за цим Договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем (п.1.2. Договору).

Відповідно п. 2.1. Договору продавець передає покупцеві у квітні-травні 2014р. газ в обсязі 2 817,318 тис. куб.м, спожитий покупцем у період січень-березень 2014р.

На виконання своїх зобовязань за Договором, продавець передав у протягом січня березня 2014р., а покупець прийняв газ на загальну суму 11 705 144,89 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.04.20144р., від 30.04.2014р. від 30.04.214р., що підписані сторонами та скріплені печатками без жодних застережень.

Оплата за газ, що передається згідно п. 2.1. цього Договору , здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок продавця протягом 15 (пятнадцяти) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі природного газу (п.6.1. Договору).

Відповідач за первісним позовом оплатив вартість поставлено позивачем за первісним позовом, однак здійснив оплату з порушенням строку.

Відповідно до п.7.1. Договору за невиконання або неналежне виконання свої зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно цим договором і чинним законодавством України.

Відповідно до 7.2. Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Відповідачем за первісним позовом було допущене порушення умови договору щодо оплати коштів за отриманий природний газ, а саме прострочення термінів оплати (п.6.1. Договору).

За прострочення виконання відповідачем за первісним позовом грошового зобовязання, позивачем за первісним позовом нараховано пеню в сумі 34 489,84 грн., штраф в сумі 22 358,85 грн., 3% річних в сумі 4 649,88 грн. та інфляційні втрати в сумі 24 606,81 грн.(розрахунки в матеріалах справи).

Станом на день розгляду справи, сторони доказів сплати заборгованості не представили. Відповідач за первісним позовом просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90% та відстрочення виконання судового рішення на 12 місяців, - у випадку задоволення судом первісного позову.

Однак, на думку ПАТ «Іскра» (позивач за зустрічною позовною заявою), п.7.2 Договору суперечить чинному законодавству та повинен відповідати умовам типового договору, затвердженого Національною комісією регулювання електроенергетики України. А тому звернувся з зустрічним позовом в якому, з врахуванням заяви про часткову відмову від вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним пункту 6.1 Договору, просить визнати пункту 7.2. Договору недійсною.

На думку відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, штрафні санкції за порушення грошових зобовязань в господарських відносинах стягуються виключно у формі пені та їх розмір обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ.

При цьому, підставою для визнання п.7.2 Договору недійсним позивач за зустрічним позовом вказує на те, що невиконання відповідачем за первісним позовом договірного грошового зобов'язання має саме грошовий характер, тому застосування до відповідача штрафної санкції, передбаченої ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за прострочення грошового зобов'язання є неправомірним і в цій частині Договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

У відповідності до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобовязання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон повязує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору купівлі-продажу (поставки) в силу пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України.

Статтею 530 ЦК України встановлено - якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання(неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом було допущене порушення умови Договору щодо оплати коштів за отриманий природний газ, а саме прострочення термінів оплати (п.6.1. Договору).

Згідно з статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У вказаній постанові також зазначено, що у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.; цього листа вміщено в газеті «Бізнес» від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Судом здійснено перевірну нарахування інфляційних втрат за допомогою інформаційно-пошукових системах «Ліга», з врахуванням поданого контррозрахунку відповідача (вх.№ 41953/15 від 01.10.2015р.), в якому підтверджується сума інфляційних втрат, суд приходить до висновку що нараховані відповідачем інфляційні втрати в сумі 24 606,68 грн. нараховані правомірно та підлягають стягненню.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Судом здійснено перерахунок 3% річних та пені (з врахуванням п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязань» що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за яким здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені, дійшов висновку, що з стягненню підлягає 4 487,19 грн. - 3% річних та 33 406,96 грн. пені. В частині стягнення 162,69 грн. 3% річних та 1 082,88 грн. пені слід відмовити.

Розгляд та аналіз позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 22 358,85 грн. суд вважає за необхідне проводити з урахуванням вимог зустрічного позову.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою для визнання п.7.2 договору недійсним в частині щодо 7% штрафу, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що невиконання відповідачем за первісним позовом договірного грошового зобов'язання має саме грошовий характер, тому застосування до відповідача первісним позовом штрафної санкції, а саме штрафу передбаченої ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за прострочення грошового зобов'язання є неправомірним і в цій частині Договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що у разі, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В даному випадку застосування до відповідача за первісним позовом, як боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за наявності у сукупності наступних умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. З цим узгоджуються і правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 27.04.2012 р. у справі № 06/5026/1052/2011, на які посилається позивач, про те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України.

Таким чином, посилання позивача за первісним позовом на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, є не обґрунтованим, оскільки така форма відповідальності, як одночасне стягнення пені та штрафу у розмірі 7% відсотків застосовується, як уже зазначалося, лише за порушення не грошових зобов'язань, тоді як зобов'язання відповідача за договором є грошовим, (аналогічна правова позиція наведена в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Тобто, встановлений в п.7.2 договору штраф не відповідає вимогам ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки вказана норма передбачає можливість встановлення відповідальності у вигляді 7 % штрафу за прострочення виконання не грошового зобов'язання, тоді як зобов'язання позивача за первісним позовом за договором є грошовим.

Позивач за первісним позовом у письмових запереченнях на зустрічний позов зазначає, що спірний договір, зокрема, п.7.2 договору, є правомірним, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 Цивільного кодексу України. Проте, ним не враховано, що дія вищевказаного принципу обмежена вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зміст п. 7.2 спірного Договору в частині стягнення з відповідача за первісним позовом за прострочення понад 30 днів штрафу у розмірі 7 (семи) % від суми простроченого платежу прямо суперечить положенням ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та абзацу 3 ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, а тому не може вважатися належною формою реалізації сторонами принципу свободи договору, тому в цій частині договір має бути визнаний недійсним.

Щодо інших вимог зустрічного позову, то судом встановлено, що спірний договір, зокрема в пунктах 6.1. та 7.2. містить елементи Типових договорів, затверджених постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України від 07.10.2011 р. № 1580 (чинної на момент укладення та чинності договору) та від 05.07.2012 р. № 849, деталізує їх положення, тобто відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову в цій частині.

З врахуванням заяву позивача за зустрічним позовом про часткову відмову від вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним пункту 6.1 Договору, суд припиняє провадження у справі цій частині на підставі п.4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Зважаючи на визнання судом недійсним п. 7.2 Договору в частині стягнення з відповідача за прострочення понад 30 днів штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу в сумі 22 358,85грн.

Що стосується заяви відповідача за первісним позовом про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій та відстрочення виконання судового рішення на 12 місяців, то суд керувався таким.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Відповідачем за первісним позовом подано документи про фінансовий стан, а саме: Звіт про фінансові результати за 2014р. та Баланс на 31.12.2014р.

Виходячи із приписів вказаних вище норм та враховуючи, що відповідачем за первісним позовом повністю погашена основна заборгованість, а також те, що представлені відповідачем за первісним позовом докази свідчать про зниження обсягів реалізації ним електролампової продукції, а як наслідок - суттєве зменшення обігових коштів, труднощі щодо оплати податків, заробітної плати, енергоносіїв, сировини і матеріалів, що підтверджується показниками фінансової звітності, майновий стан сторін та їх інтереси, відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України, суд частково задовольняє заяву відповідача за первісним позовом частково і вважає за доцільне зменшити розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, на 30% (тридцять) відсотків. Тому стягненню підлягає 23 384,87 грн. пені.

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно п.7.1.1 та п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

На підставі викладеного вище, зважаючи на необхідність задоволення господарських інтересів обох сторін та не допущення можливих негативних наслідків примусового виконання рішення суду у встановлені законодавством строки, суд вважає за доцільне клопотання відповідача за первісним позовом про відстрочку виконання рішення задоволити частково, а саме відстрочити на 2 (два) місяці.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи зі змісту всього наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом та позовних вимог за зустрічним позивом частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на викладене відповідно до ст. 49 ГПК України, первісний позов слід задоволити частково, поклавши судовий збір на сторони пропорційно до задоволених вимог, зустрічний позов слід задоволити частково, поклавши судовий збір на сторони пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись, ст.ст. 49, 60, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позовні вимоги за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Іскра» (79066, м. Львів, вул. Вулецька, 14, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 23 384,87 грн. пені, 4 487,19 грн. 3% річних, 24 606,81 грн. інфляційних втрат та 1 326,16грн. витрат по сплаті судового збору за первісним позовом.

Відстрочити виконання рішення господарського суду Львівської області до 01.02.2016р.

3. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

4.Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Іскра» задовольнити частково.

5. Визнати недійсними п. 7.2 Договору на купівлю-продаж природного газу від 30.04.2014 р. № 224/14-ПР(Р) в частині слів « а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу»

6. Провадження провадження у справі в частині визнання недійсним п. 6.1 Договору на купівлю-продаж природного газу від 30.04.2014 р. № 224/14-ПР(Р) припинити.

7.Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Іскра» (79066, м. Львів, вул. Вулецька, 14, ) 609,00 грн. витрат по сплаті судового збору за зустрічним позовом.

8. В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовити.

9. Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 04.12.2015 року.

Головуючий суддя Коссак С.М.

Суддя Іванчук С.В.

Суддя Пазичев В.М.