ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

01 грудня 2015 р.

Справа № 902/327/15

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Стефанів Т.В., суддів: Банасько О. О., Тварковський А. А.,

за участі секретаря судового засідання Незамай Д. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1,

22800, Вінницька. обл., м. Немирів, вул. 9 Січня, 6

до: Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff",

22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, 31

про визнання звільнення за власним бажанням та стягнення 2 534, 22 грн. заборгованості по компенсації за невикористану відпустку, 11 163, 00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні

за участю:

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, угода про надання правової допомоги, паспорт;

представника відповідача, ОСОБА_3, довіреність, паспорт ;

слухач, ОСОБА_4, паспорт

ВСТАНОВИВ :

В провадженні господарського суду Вінницької області (колегія у складі: головуючого судді Стефанів Т. В., суддів: Банасько О. О., Тварковський А. А.) знаходиться справа №902/327/15 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про визнання звільнення за власним бажанням, стягнення 2 534, 22 грн. заборгованості по компенсації за невикористану відпустку, 11 163, 00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 27.11.2015 року з метою надання сторонами додаткових доказів продовжено термін вирішення спору на 15 днів та призначено судове засідання на 27.11.2015 року.

В судовому засіданні 27.11.2015 року оголошено перерву до 01.12.2015 року.

01.12.2015 року в судове засідання прибули представники обох сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовільнити з підстав, вказаних у позовній заяві. При цьому додатково наголосивши, що написання вказаної заяви на звільнення було пов'язане перебуванням підприємства у постійних простоях, що негативно впливає на професійні якості, втрату ряду важливих професійних навичок та вмінь ОСОБА_1.

Представник відповідача в наданих суду письмових поясненнях та в судовому засіданні проти позову заперечував, зокрема з тих підстав, що позовна вимога позивача про визнання його звільненим з посади начальника відділу кадрів дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з 14 січня 2015 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України не відповідає встановленому способу захисту цивільних прав та інтересів. Позовну вимогу про стягнення заборгованості по компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 534, 22 грн. , середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 15 січня 2015 року по 16 березня 2015 року в сумі 11 163, 00 грн. відповідач також не визнав, посилаючись на те, що на момент розгляду справи позивач ОСОБА_1 не звільнена з посади начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", у зв'язку з чим відсутні правові підстави для виплати зазначених сум.

Розглянувши вимогу позивача про визнання його звільненим з посади начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з 14 січня 2015 року за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, судова колегія приходить до висновку, що провадження у справі щодо даної вимоги підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, так як вона не підлягає розгляду в господарських судах України з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Розмежування компетенції між судами загальної юрисдикції щодо розгляду справ визначається, зокрема, нормами процесуального права.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В свою чергу, статтею 12 ГПК України визначено перелік справ підвідомчий господарським судам. Так, господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Вимога позивача про визнання його звільненим з посади начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з 14 січня 2015 року за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, є вимогою немайнового характеру, що відноситься до трудових спорів. У господарського суду немає повноважень визнавати працівника звільненим.

В той же час, відповідно до ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, спори, що виникають з трудових відносин, розглядаються загальними судами у порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що за суб'єктним складом осіб, вказаних у позовній заяві (позивач) та правовідносин, з яких виник спір (трудові відносини), позовна вимога про визнання працівника звільненим не відповідає вимогам статей 1, 12, 21 Господарського процесуального кодексу України та не підлягає розгляду в господарському суді. Позивач не позбавлений права звернутись до суду згідно приписів Цивільного процесуального кодексу України.

Окрім того, ОСОБА_1 звернулась з вимогою про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 534,22 грн., середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні з 15 січня 2015 року по 16 березня 2015 року в сумі 11 163,00 грн.

Враховуючи, що пунктом 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі вимоги про стягнення заробітної плати. Таким чином, вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 534,22 грн., середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні з 15 січня 2015 року по 16 березня 2015 року в сумі 11 163,00 грн. підвідомча господарському суду Вінницької області, а тому підлягає розгляду судом по суті.

Як встановлено судом, позивач - ОСОБА_1 згідно наказу № 19 від 11.06.2001 року прийнята на посаду начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff". Як слідує з позовної заяви та пояснень позивача, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що між Дочірнім підприємством "Українська горілчана компанія "Nemiroff" та ОСОБА_1 укладено трудовий договір та відповідно до наказу №19 від 11.06.2011 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff".

29.12.2014 року позивач цінним листом з описом вкладення направив на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 14 січня 2015 року та проведення розрахунку при звільненні. При цьому посилається на приписи ст. 38 Кодексу законів про працю України, позивач вказує на те, що своєю заявою він не просив у роботодавця (відповідача) дозволу на звільнення, а завчасно ставив його перед фактом, що через два тижні не вийде на роботу.

Позивач зазначив, що за змістом ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України у роботодавця відсутнє право не звільняти працівника за його бажанням після спливу двохтижневого терміну. Відтак, вважаючи себе фактично звільненим з 14 січня 2015 року за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, позивач просить стягнути з відповідача суми, належні до виплати при звільненні - компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 534,22 грн., середній заробіток за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні в сумі 11 163,00 грн.

За змістом частини 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово (у заяві) за два тижні. Зазначений строк обраховується не з дати, вказаної у самій заяві, а з дати фактичного попередження роботодавця чи посадової особи, яка є уповноваженим представником роботодавця. Це може бути як керівник підприємства, так і його заступник чи інша посадова особа, якій працівник безпосередньо підпорядкований (начальник цеху, майстер тощо). Обставиною, що підтверджує факт попередження та дату, з якої обраховується двотижневий строк попередження, може бути факт накладення на заяві резолюції відповідною посадовою особою із зазначенням дати. Якщо працівник подає заяву про свій намір розірвати трудовий договір безпосередньо до кадрової служби чи канцелярії підприємства, датою, з якої розпочинається відлік строку попередження, є дата прийняття такої заяви відповідним працівником кадрової служби чи канцелярії.

Якщо працівник надсилає свою заяву рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення, то датою, з якої буде вестися відлік строку попередження, буде дата вручення, що вказується у повідомленні про вручення.

Як вказав відповідач у своїх поясненнях, він вважає надіслану позивачем заяву про звільнення такою, що не має юридчиних наслідків та не тягне за собою припинення трудових відносин з позивачем. Більше того, відповідач стверджує, що позивач продовжує перебувати з ним у трудових відносинах, тобто перебування ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" станом на час розгляду справи не припинилось.

Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ч.1, 4 та 5 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п.2.5 Інструкції, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Відповідно до вимог п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

В той же час, як встановлено судом та не спростовується позивачем, надана до матеріалів справи копія трудової книжки не містить запису про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff". Також не міститься запису про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 із займаної нею посади в особовій картці.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує трудовий спір щодо існування між ними правовідносин працівника та роботодавця, який, як уже було зазначено вище, може бути вирішено як самими сторонами в позасудовому порядку, або в разі не досягнення між ними згоди - загальним судом в порядку позовного провадження. На час прийняття судом рішення такий спір не врегульовано, а тому суд вважає, що позивач, звертаючись із вимогою про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 534,22 грн., середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні з 15 січня 2015 року по 16 березня 2015 року в сумі 11 163,00 грн., повинен, відповідно до ст. 33, 34 ГПК України, довести суду, що він є звільненим у встановленому порядку, оскільки право на отримання компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні, мають лише працівники, які є звільнені (або визнані такими у порядку, передбаченому Законом).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивач доказів звільнення його з посади начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" суду не надав та не спростував суду належними та допустимими доказами твердження відповідача про те, що він продовжує працювати на посаді начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff".

Враховуючи наведене, правових підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні суд не вбачає, а тому в задоволенні позову відмовляє в цій частині.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже у разі непродовження між сторонами трудових правовідносин та оформлення належним чином звільнення позивача або встановлення такого факту, в т.р. дати звільнення, позивач не позбавлений права звернутись до господарського суду за стягненням виплат, належних працівнику при звільненні (якщо такі виплати не будуть здійснені роботодавцем добровільно).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат судом враховано приписи п. 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", за яким позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати та за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин.

Керуючись ст. ст. 43, 45, 32, 33, 43, 44, 49, п. 1 ч.1 ст. 80, ст. ст. 82-85, 115 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

провадження в частині визнання звільненим ОСОБА_1 з посади начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з 14 січня 2015 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України припинити.

в стягнення заборгованості по компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 534,22 грн., середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні в сумі 11 163, 00 грн відмовити.

Повне рішення складено 07 грудня 2015 р.

Головуючий суддя Стефанів Т. В.

Суддя Банасько О. О.

Суддя Тварковський А. А.

віддрук. прим.:

1 - до справи.