РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015Справа №910/16399/15

За позовом Державного видавництва "Преса України" Державного управління справами

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "ТЕМП" громадської організації "Київська міська асоціація інвалідів по слуху"

про стягнення 425 298,68 грн.

Суддя М.М. Якименко

Представники :

позивача: Сердюк М.О. - за довіреністю; Марчик О.А. - за довіреністю;

відповідача: ОСОБА_5- за довіреністю;

третьої особи: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне видавництво "Преса України" Державного управління справами звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 425 298,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повернення вартості повернутого позивачем товару згідно умов Договору поставки №18/003 від 18.03.2014 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов стягнувши з відповідача на свою користь 259 083,83 грн. - загальної суми боргу, 3 564,64 грн. - 3% річних, 86 747,46 грн. - інфляційних втрат, 40 256,00 грн. - штраф у розмірі 20%, 35 646,75 грн. - 30% річних, 8 505,97 грн. - судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2015 року порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 18.08.2015 року.

Під час розгляду справи в судових засіданнях були оголошені перерви та ухвали про відкладення розгляду справи на 08.09.2015р., 20.10.2015р., 10.11.2015р., 24.11.2015р., 01.12.2015р.

Також, ухвалою господарського суду м. Києва від 20.10.2015 р. залучено до участі у справі Приватне підприємство "ТЕМП" громадської організації "Київська міська асоціація інвалідів по слуху" (07400, Київська обл., м. Бровари вул. Грушевського, 17/1, оф. 109) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В судове засідання 01.12.2015 року представник третьої особи не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 01.12.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 01.12.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2014 року між Державного видавництва "Преса України" Державного управління справами (далі по тексту - покупець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі по тексту - продавець, відповідач) укладено Договір поставки №18/003 (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Постачальник у порядку та строки, визначені цим Договором, зобов'язується протягом строку дії Договору поставляти та передавати у власність Покупцю витратних поліграфічних матеріалів (далі - товар), в асортименті, кількості, з основними технологічними властивостями для виконання поліграфічних робіт певного виду, а Покупець зобов'язується в порядку і на умовах, встановлених цим Договором приймати товар та оплачувати Постачальникові його вартість.

Відповідно до п. 8.3. Договору, у випадку порушення Постачальником строків заміни неякісного та/або неналежного товару більше, ніж на 10 (десять) календарних днів, Постачальник протягом 1 (одного) банківського дня з моменту направлення Покупцем відповідної письмової вимоги зобов'язується перерахувати у повному обсязі на банківський рахунок Покупця грошові кошти, сплачені Покупцем Постачальникові в якості оплати товару неналежної якості, строки заміни якого були порушені Постачальником - з коригуванням на індекс інфляції за період з моменту перерахування відповідної суми грошових коштів Покупцем Постачальникові, по момент зарахування поверненої в повному обсязі суми грошових коштів на банківський рахунок Покупця та тридцять відсотків річних від суми передоплати товару неналежної якості за цей же період.

На виконання умов договору відповідачем поставлено позивачу товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

В зв'язку з поставкою товару неналежної якості позивачем повернуто відповідачу товар вартістю 303 431,83 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними на повернення постачальнику.

Відповідачем сплачені кошти за повернутий неякісний товар в розмірі 44 348,00 грн.

Позивач звертався до Відповідача з вимогою про оплату за повернутий товар, що підтверджується претензіями, а саме: №1-683-к від 12.11.2014р. та від 01.04.2015р. № 1-277-к.

Відповідач листом №1-24 від 24.11.2014р. зобов'язався до 31 травня 2015р. повернути грошові кошти за повернутий товар.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не виконав зобов'язання з повернення вартості позивачу повернутого неякісного товару в розмірі 259 083,83 грн.

Згідно з п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 678 ЦК України, у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

У разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми (ч. 5 ст. 268 ГК України).

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, здійснив 100% оплату вартості отриманого товару, а відповідач в порушення умов Договору не в повній мірі повернув позивачу вартість повернутого їм товару, та має перед позивачем заборгованість в розмірі 259 083,83 грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 259 083,83 грн. - загальної суми боргу, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився порушення зобов'язання, а тому позивач, просить суд стягнути з відповідача 40 256,00 грн. - штраф у розмірі 20%, 35 646,75 грн. - 30% річних.

Згідно п. 9.3. Договору, за кожен день порушення строків передачі партії товару (п. 7.1. Договору) Постачальник сплачує Покупцю пеню в розмірі 1% від вказаної у відповідній Специфікації (заявці) загальної вартості партії товару і відшкодовує всі понесені у зв'язку з цим збитки. За весь час з моменту, коли товар мав бути поставлений Покупцю, до моменту поставки у повному обсязі товару, або по момент повернення суми передоплати. Постачальник сплачує Покуплю проценти за користування грошовими коштами у розмірі тридцять річних.

Як слідує з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

У разі поставки товарів неналежної якості покупець (одержувач) має право стягнути з виготовлювача (постачальника) штраф у розмірі, передбаченому статтею 231 цього Кодексу, якщо інший розмір не передбачено законом або договором (ч. 7 ст. 269 ГК України).

Відповідно до п. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: - за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 40 256,00 грн. - штраф в розмірі 20%, 35 646,75 грн. - 30% річних, за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, є обґрунтованими, нараховані відповідно до законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3 564,64 грн. - 3% річних, 86 747,46 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 564,64 грн. - 3% річних, 86 747,46 грн. - інфляційних втрат, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Державного видавництва "Преса України" Державного управління справами (03047, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 50; ) 259 083 (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч вісімдесят три) грн. 83 коп. - загальної суми боргу (вартість повернутого товару), 3 564 (три тисячі п'ятсот шістдесят чотири) грн. 64 коп. - 3% річних, 86 747 (вісімдесят шість тисяч сімсот сорок сім) грн. 46 коп. - інфляційних втрат, 40 256 (сорок тисяч двісті п'ятдесят шість) грн. 00 коп. - штраф у розмірі 20%, 35 646 (тридцять п'ять тисяч шістсот сорок шість) грн. 75 коп. - 30% річних, 8 505 (вісім тисяч п'ятсот п'ять) грн. 97 коп. - судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 02.12.2015 року.