ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.12.15р. Справа № 904/9479/15

За позовом приватного підприємства "ЯВІР-2000", м.Полтава

до товариства з обмеженою відповідальністю "ОХОРОНА-ДНІПРО", м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № б/н від 01.10.15р.;

від відповідача: представник ОСОБА_2 - довіреність № б/н від 20.01.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Явір-2000", м.Полтава (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-Дніпро", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 135754,83грн. з урахуванням трьох відсотків річних.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви за вих. № 3426 від 23.10.2015р. ухвалою суду від 30.10.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 07.12.2015р.

Позивач надав суду уточнення резолютивної частини позовної заяви і просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача 135754,83грн. (з яких 134736,00грн. основної заборгованості та 1018,83грн. три відсотки річних).

Господарський суд прийняв до розгляду уточнення резолютивної частини позовної заяви.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 12.11.2015р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 09.11.2015р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується копією реєстру поштових відправлень суду та явкою представника в судове засідання.

07.12.2015р. повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, крім того, подав уточнення резолютивної частини позову та клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, відзив на позов не надав.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 07.12.2015р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

30.03.2012р. між приватним підприємством "Явір-2000" (далі по тексту - позивач, виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Безпека, охорона, гарантія" (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено договір №10/12-С на надання послуг з охорони та супроводу вантажів при транспортуванні в залізничному сполученні (далі по тексту - договір №10/12-С від 30.03.2012р.), відповідно до пункту 1.1 умов якого замовник доручає, а виконавець за плату зобов'язується на умовах даного договору організувати і забезпечити групами швидкого реагування охорону та супровід в залізничному сполученні вантажів замовника (далі по тексту - вантажів) від ПАТ "НЗФ", ПАТ "ЗЗФ", ПАТ "СЗФ", ПАТ "Марганецький ГЗК", ПАТ "Орджонікідзевський ГЗК", ПАТ "Укртатнафта", від Іллічивського морського рибного порту, Одеського морського торгового порту і Південного морського торгового порту до Вантажоодержувача, вказаного замовником.

Пунктом 3.1 договору №10/12-С від 30.03.2012р. визначено, що вартість послуг по охороні і супроводженню вантажів групами швидкого реагування по дійсному договору складає:

- 24,00грн. з ПДВ за 1 людино/годину.

Пунктом 3.2 договору №10/12-С від 30.03.2012р. визначено, що зміни розмірів вартості послуг мають оформлятися двосторонніми письмовими угодами, які є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 4.1 договору №10/12-С від 30.03.2012р. визначено, що замовник оплачує виконавцеві вартість наданих послуг відповідно до розділу 3 цього договору впродовж 30 банківських днів, після представлення виконавцем відповідних оригіналів рахунків і Акта виконаних робіт, що підтверджує обсяги виконання робіт. У випадку якщо виконавцем не будуть своєчасно надані обумовлені документи, замовник має право не оплачувати рахунки виконавця до надання усіх оригінальних документів, без пред'явлення замовникові яких-небудь штрафних санкцій.

Цей договір набуває чинності з 01 квітня 2012 року і діє до 31 грудня 2013 року. Якщо жодна із сторін на момент закінчення терміну дії договору не заявить про припинення дії в письмовій формі, то він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік. У частині невиконання зобов'язань дія цього договору триває до повного їх виконання (пункт 8.1 договору №10/12-С від 30.03.2012р.).

Між сторонами укладено додаткову угоду №1 від 28.03.2012р. в якій сторони пункт 8.1 договору №10/12-С від 30.03.2012р. договору виклали у новій редакції, а саме:

"Цей договір набуває чинності з 01 квітня 2012 року і діє до 31 грудня 2014 року. Якщо жодна із сторін на момент закінчення терміну дії договору не заявить про припинення дії в письмовій формі, то він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік. У частині невиконання зобов'язань дія цього договору триває до повного їх виконання."

На виконання умов укладеного між сторонами договору №10/12-С від 30.03.2012р. позивач надав відповідачу послуги, що підтверджується наступними актами надання послуг, а саме:

- акт надання послуг №23001 від 31.07.2013р. на суму 46704,00грн. за послуги охорони ГБР за липень 2013 року;

- акт надання послуг №30838 від 31.08.2013р. на суму 49912,00грн. за послуги охорони ГБР за серпень 2013 року;

- акт надання послуг №38876 від 30.09.2013р. на суму 45120,00грн. за послуги охорони ГБР за вересень 2013 року.

Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату, а саме:

- рахунок на оплату №56676 від 31.07.2013р. на суму 46704,00грн. за послуги охорони ГБР за липень 2013 року;

- рахунок на оплату №64209 від 31.08.2013р. на суму 42912,00грн. за послуги охорони ГБР за серпень 2013 року;

- рахунок на оплату №71734 від 30.09.2013р. на суму 45120,00грн. за послуги охорони ГБР за вересень 2013 року.

Відповідач свої зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг не виконав, у зв'язку з чим станом на час розгляду позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем за договором №10/12-С від 30.03.2012р. становить 134736,00грн.

Листом за вих.№529/13 від 09.12.2013р. відповідач повідомив позивача, що товариство з обмеженою відповідальністю "Безпека, охорона, гарантія" змінено на товариство з обмеженою відповідальністю "Охорона-Дніпро".

03.06.2015р. позивачем на адресу відповідача супровідним листом від 02.06.2015р. за вих.№2361 повторно направлено рахунки.

Доказом направлення рахунків на адресу відповідача є лист з описом вкладень та квитанція №44/923.

28.01.2015р. позивачем представнику відповідача на прізвище Грицай за вх.№101 вручено претензію від 27.01.2015р. за вих.№399 з вимогою погашення заборгованості зокрема за договором №10/12-С від 30.03.2012р.

Відповідачем претензію залишено без відповіді та задоволення.

Враховуючи, що досудовий порядок вирішення спору не дав бажаних результатів позивач звернувся до господарського суду з даною позовною заявою.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеним договорам на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, однак наведених позивачем обставин не спростував.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважних представників позивача та відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 134736,00грн. заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №10/12-С від 30.03.2012р., слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Факт отримання відповідачем послуг підтверджується матеріалами справи, а саме актами надання послуги, що містяться в матеріалах справи, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отримані послуги передбачено умовами договору та нормами законодавства.

Строк оплати послуг за договором №10/12-С від 30.03.2012р. є таким, що настав.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися підписання представниками сторін актів взаємних розрахунків на суму 144816,00грн. за договором №10/12-С від 30.03.2012р. на надання послуг з охорони та супроводу вантажів при транспортуванні в залізничному сполученні.

Доказів оплати послуг на суму 134736,00грн. за договором №10/12-С від 30.03.2012р. на надання послуг з охорони та супроводу вантажів при транспортуванні в залізничному сполученні відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором №10/12-С від 30.03.2012р. на надання послуг з охорони та супроводу вантажів при транспортуванні в залізничному сполученні позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 1018,83грн. за загальний період прострочення з 24.07.2015р. по 23.10.2015р.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при задоволенні позову покладається на відповідача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2036,32грн.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 509, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-Дніпро" (49000, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна ОСОБА_3, 29-а; ідентифікаційний код 24609993) на користь приватного підприємства "Явір-2000" (36007, м.Полтава, вул.Степана Кондратенка, 6; ідентифікаційний код 31175036) 134736,00грн. (сто тридцять чотири тисячі сімсот тридцять шість грн. 00 коп.) заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №10/12-С від 30.03.2012р. на надання послуг з охорони та супроводу вантажів при транспортуванні в залізничному сполученні; 1018,83грн. (одна тисяча вісімнадцять грн. 83 коп.) трьох відсотків річних; 2036,32грн. (дві тисячі тридцять шість грн. 32 коп.) судового збору, видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

08.12.2015 року

Суддя ОСОБА_4