КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2015 р. Справа№ 910/23419/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2015 року 910/23419/15 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

про стягнення 136 694,06 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Пріцак І.Є. за довіреністю

відповідача - Антощук Є.І. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва № 910/23419/15 від 22.10.2015 р. задоволений позов ПАТ «Український бізнес банк» до ТОВ «Український лізинг» про стягнення 136 694,06 грн.

Відповідач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушенням норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача, в судовому засіданні уточнив апеляційні вимоги, просить рішення суду першої інстанції змінити, скасувавши рішення в частині стягнення процентів в сумі 492,48грн.

Крім того, представник відповідача наполягав на задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі в зв'язку з порушенням господарським судом Донецької області провадження за позовом про визнання недійсними пунктів кредитного договору.

Представник позивача в судовому засіданні, проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення суду - без змін.

Просив залишити клопотання про зупинення провадження у справі без задоволення.

Розглянувши клопотання про зупинення провадження, колегія суддів залишила його без задоволення з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 11.07.2013 між Публічним акціонерним товариством "Український бізнес банк" (банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українськеий лізинг" (позичальник, відповідач) укладений кредитний договір №179/Ю, за умовами якого, банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії з лімітом користування у сумі 427 079,00 грн. на придбання транспортного засобу строком до 30.11.2015 зі сплатою 21% річних; ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення. Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку застосовується умовно 360 днів у році.

Додатковими угодами до договору, сторони визначили строк повернення кредитних коштів до 30.11.2015, розмір процентів річних.

На виконання умов кредитного договору та на підставі письмової заяви позичальника від 26.06.2013 позивач надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 427 079,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №260_2 від 11.07.2013 та випискою з особового рахунку позивача.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що 17.07.2015 на адресу відповідача направлено вимогу №3794 від 17.07.2015, про сплату заборгованості по кредиту, по відсоткам та пені протягом 30-ти днів.

Вказана вимога позивача була залишена позичальником без відповіді та задоволення.

За розрахунком позивача, станом на 27.08.2015, заборгованість відповідача за кредитним договором складає 136 694,06 грн., з яких: 131 334,45 грн. - заборгованість за основним боргом; 4 760,64 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, в тому числі, 3 337,92 грн. - прострочена заборгованість; 598,97 грн. - заборгованість по пені.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, господарський суд виходив з того, що позичальник свої зобов'язання, в частині своєчасної сплати процентів за користування кредитом у розмірах та терміни, передбачених умовами кредитного договору не виконував, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 131 334,45 грн. та заборгованості по процентам у розмірі 4 760,64 грн. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, суд погодився з розрахунком позивача щодо стягнення 598,97 грн. пені за неналежне виконання умов договору.

Заперечуючи проти рішення, відповідач вказує на те, що у вимозі про сплату заборгованості, Банк зазначив про право достроково розірвати кредитний договір, але суд дійшов помилкового висновку, що з моменту отримання вимоги, договір є розірваним; Банк не має права встановлювати додаткові проценти за користування кредитними коштами, крім тих, що встановлені у п. 1.1 договору, а тому застосування приписів п. 4.6 договору є неправильним.

Щодо порушення норм процесуального права, то відповідач вказує на те, що позивач надіслав лише копію позовної заяви, тому просив суд відкласти розгляд у справі для ознайомлення з матеріалами справи. Після ознайомлення, відповідач звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про визнання недійсними п. 4.5, п. 4.6 кредитного договору, в зв'язку з чим до господарського суду м. Києва подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було відхилено, що є порушенням приписів ст. 79 ГПК України.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Зі змісту ст. 1054 ЦК України у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Одночасно, відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 4 частини першої статті 44 ГК України встановлено, що підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Колегія суддів вважає доводи відповідача про те, що Банк в односторонньому порядку змінив порядок розрахунку змінюваної процентної ставки безпідставними, з огляду на наступне.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові від 24.11.2014 року N 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зазначив, що вирішуючи питання щодо права банку змінювати в односторонньому порядку умови кредитного договору, зокрема підвищувати розмір процентної ставки за таким договором, господарським судам слід враховувати приписи статті 1056-1 ЦК України, згідно з якими банку забороняється збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за кредитним договором (або встановлений кредитним договором порядок сплати змінюваної процентної ставки) за відсутності згоди на це позичальника. У розгляді відповідних справ господарським судам необхідно з'ясовувати: чи було передбачено збільшення розміру процентної ставки основним кредитним договором; чи були виконані банком усі умови договору у відповідній частині та чи дотримано порядок узгодження зазначеного питання з позичальником. У разі якщо кредитним договором передбачено обов'язкове вчинення відповідного правочину щодо зміни умов договору в письмовій формі, судам необхідно враховувати приписи статей 639, 654, 1055 ЦК України.

За приписами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Підписуючи кредитний договір, а згодом і додаткові угоди до нього, відповідач погодився, що за порушення графіку погашення заборгованості ставка річних за користування кредитом збільшується. Договір та додаткові угоди підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками товариств.

Отже, посилання на те, що Банк в односторонньому порядку змінив умови договору не відповідають дійсності.

Відповідно до постанов Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо спір про визнання недійсним правочину (господарського договору) вирішується одночасно з розглядом іншим судом іншої справи, позовні вимоги в якій ґрунтуються на цьому ж правочині (зокрема, про стягнення коштів, витребування майна тощо), то наведене згідно з частиною першою статті 79 ГПК з урахуванням обставин конкретної справи є підставою для зупинення провадження у такій іншій справі до закінчення розгляду справи про визнання правочину (господарського договору) недійсним. За загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що звернення відповідача з позовом про визнання окремих пунктів договору недійсним, обумовлено зверненням позивача за захистом своїх прав та інтересів, оскільки з моменту укладання договору 11.07.2013 у відповідача не виникало заперечень/зауважень за змістом укладеного сторонами договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає клопотання про зупинення провадженні у справі, в зв'язку з порушенням господарським судом Донецької області провадження у справі № 905/2718/15 за позовом ТОВ "Український лізинг" до ПАТ "Український бізнес банк" про визнання недійсними окремих пунктів договору таки що не підлягає задоволенню.

При цьому, відповідач не оспорює наявність заборгованості за кредитним договором, яка становить 131 334,45грн., а враховуючи умови договору, порушення відповідачем строків погашення заборгованості, вимога Банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами є ґрунтовною.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, ст. 231 ГК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Таким чином, стягнення суми боргу в розмірі 136 694,06 грн. з урахуванням штрафних санкцій у вигляді пені у сумі 598,97 грн., є підставними.

Щодо розірвання кредитного договору, то колегія суддів звертає увагу на те, що мотивувальна та резолютивна частини рішення не містять вказівки на його розірвання.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101,103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" залишити без задоволення рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2015 року 910/23419/15 без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров

.