ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.11.2015 Справа № 905/2737/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Подколзіної Л.Д., при секретарі судового засідання Паніної Я.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ Донецької області

до відповідача: Приватного підприємства «Електротехсервіс», м. Запоріжжя

про визнання договору таким, що укладений з порушенням чинного законодавства

за участі представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ Донецької області, звернувся до господарського суду з позовом до Приватного підприємства «Енерготехсервіс», м. Запоріжжя, про визнання договору № 15/1155 від 25.08.2011р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч вимогам ст.180 Господарського кодексу України (далі: ГК України) сторони при укладенні договору поставки № 15/1155 від 25.08.2011р. не узгодили істотні умови договору, а саме не погоджені строки поставки товару, так як у договорі та специфікації до нього не зазначені дати їх підписання.

На підтвердження своїх вимог позивачем представлено копію договору поставки № 15/1155 від 25.08.2011р. та копії специфікацій до договору,

Позивач у судове засідання без пояснення не з'явився.

Відповідач у судове засідання без пояснення не з'явився

25 листопада 2015 року відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на п.2 ст.80 ГПК України, оскільки є рішення господарського суду у справі № 905/7977/13, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ Донецької області, та Приватним підприємством «Енерготехсервіс», м. Запоріжжя, про визнання договору поставки № 15/1155 від 25.08.2011р. недійсним.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а неявка без пояснення причин представників належним чином повідомлених сторін не перешкоджає вирішенню спору та не може вважатись підставою для відкладання розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши надані суду докази в порядку ст.43 ГПК України, суд

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ Донецької області (постачальник) та Приватним підприємством «Енерготехсервіс», м. Запоріжжя, (покупець) укладений договір поставки № 15/1155, згідно умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти товар та оплатити його.

Згідно п.1.2 договору найменування, номенклатура, кількість, якісні та інші характеристики Продукції, її ціна, строки та умови поставки зазначають у специфікаціях, які є невідємними частинами даного Договору.

Згідно із п. 2.1 договору ціна продукції зазначається в специфікаціях, які є невідємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 5.1 договору погоджені умови щодо строків поставки товару, які передбачаються в специфікаціях.

У відповідності з п. 13.2 договору договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2013р.

На виконання умов договору сторонами підписані специфікації № 1 від 25.08.2011р. та № 2 від 01.06.2012р., відповідно до яких сторони узгодили найменування товару, кількість одиниць, одиницю виміру, ціну, строк поставки, умови оплати, виробника, дату виготовлення.

Згідно специфікації № 1 від 25.08.2011р. строк поставки товару 10 днів з моменту підписання договору, а відповідно специфікації № 2 від 01.06.2012р. 1 день з моменту підписання специфікації.

Дослідивши зміст договору, судом встановлено, що він укладений у простій письмовій формі, без розбіжностей та зауважень, підписаний з боку позивача генеральним директором ОСОБА_1, з боку відповідача директором ОСОБА_2, скріплений печатками сторін.

Однак, позивач вважає, що в укладеному між сторонами договорі № 15/1155 від 25.08.2011р. є неузгодженість такої істотної умови як строк поставки товару, оскільки ні в специфікаціях, ні в договорі не вказано дати їх підписання.

Вищевикладене, примусило позивача звернутись до суду за захистом порушеного права з вимогою про визнання договору № 15/1155 від 25.08.2011р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 статті 626 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст.627 ЦК України).

Положення статті1 ГК України, визначають основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Стаття 7 ГК України встановлює, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Таким чином, враховуючи, що позивач та відповідач є суб'єктами господарювання та уклали спірний договір при здійсненні своєї господарської діяльність, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Господарський кодекс України.

Відповідно до ст.179 ГК України при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь - які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір вважається укладеним, коли йому надано тієї форми, про яку домовились сторони, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтями 207, 208 ЦК України передбачено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку, якщо він підписаний його стороною.

Стаття 180 ГК України вказує, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оскільки договір є видом правочину, для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст.203 ЦК України для всякого виду правочину.

Для того, щоб договір вважався укладеним, сторони у належній формі повинні досягнути згоди з усіх істотних його умов, які поділені на чотири групи:

умови про предмет;

умови, що визначені законом як істотні;

умови, які є необхідними для договорів даного виду;

умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір, є договором поставки, за яким постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. (ст.265 ГК України).

Відповідно до ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Дослідивши зміст договору, судом встановлено, що сторони погодили умови поставки товару по спірному договору у специфікаціях № 1 від 25.08.2011р. та № 2 від 01.06.2012р.

Посилання позивача на те, що домовленість сторін відносно строків поставки товару не була досягнута, оскільки відсутності дати підписання договору та специфікації, - є безпідставними.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що договір підписаний представником юридичної особи без належних повноважень, оскільки він підписаний генеральним директором ОСОБА_1 зі сторони позивача та директором ОСОБА_2 зі сторони відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що найменування, асортимент, кількість, якість, ціна продукції, умови поставки її строк, є такими що погоджені сторонами з урахуванням принципу вільного встановлення умов договору, а отже не суперечить нормам чинного законодавства.

Статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Право на захист розглядається як суб'єктивне цивільне право, яке виникає у особи у разі порушення належних їй цивільних прав та інтересів, невизнання цього права або оспорювання цивільного права.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами осіб, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав мають особи визначені ст.1 ГПК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання договору поставки № 15/1155 від 25.08.2011р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства, позивач посилається на порушення відповідачем норм чинного законодавства та умов договору.

Враховуючи викладене, положення ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, суд дійшов висновку, що чинним законодавством України не передбачений такий спосіб захисту цивільного права та інтересу як визнання договору таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладених обставин, оцінивши в сукупності усі наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що правових підстав для визнання договору поставки № 15/1155 від 25.08.2011р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства, не має.

Крім того, суд відхиляє доводи відповідача щодо припинення провадження у справі на підставі ч.2 ст.80 ГПК України за наявності рішення господарського суду справі № 905/7977/13, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ Донецької області, та Приватним підприємством «Енерготехсервіс», м. Запоріжжя, про визнання договору поставки № 15/1155 від 25.08.2011р. недійсним, оскільки позивачем у резолютивній частині позову у справі № 905/2737/15 зазначена інша вимога, а саме: визнати договір № 15/1155 від 25.08.2011р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського Кодексу України, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецької області, до Приватного підприємства «Енерготехсервіс», м. Запоріжжя, про визнання договору № 15/1155 від 25.08.2011р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 30.11.2015р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.12.2015р.

Суддя Л.Д. Подколзіна