КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 911/3057/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

від позивача - Кутовий Г.І.

від відповідача - Гарнага П.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" на рішення господарського суду Київської області від 03.09.2015 (суддя Рябцева О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма"

до Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильская АЕС"

про стягнення 149077,02 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до відповідача про стягнення коштів за договором поставки.

Рішенням господарського суду Київської області від 03.09.2015 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма" 103115, 16 грн. заборгованості, 36915,22 грн. інфляційних втрат, 1707,13 грн., 3% річних та 2834,75 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Київської області від 03.09.2015 повністю та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 01.12.2015.

Представники позивача та відповідача в судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

22.10.2014 між Державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська АЕС" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма" (постачальник) був укладений договір поставки товару № 14-0212-2.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати (поставити) у встановлені умовами договору строки (строк) покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти товар, поставка якого є предметом цього договору, і спалити за нього грошову суму в розмірі та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з п. 1.2. договору предметом поставки є товар - матеріали неткані та вироби з нетканих матеріалів, крім одягу (полотно неткане) (код ДК 016-2010: 13.95.1).

Згідно з п. 3.1. договору планова (гранична) ціна даного договору становить 103115,16 грн., в тому числі податок на додану вартість 17185,86 грн.

Ціна за одиницю товару та загальна вартість за номенклатурою зазначена в специфікації (п. 3.2. договору).

Позивач, звертаючись із даним позовом, мотивує свої вимоги тим, що відповідачем на даний час умови договру належним чингом не виконані, кошти не сплачені.

Відповідач, заперечуючи протии заявлених вимог та оскаржуючи постановлене судом першої інстанції рішення, обгрунтовує це відсутністю бюджетних коштів на виконання умов договору.

Проте колегія судів не погоджується з такою позицією відповідача, вважає її не доведеною та не обґрунтованою, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

На виконання умов договору позивачем за період з 27.10.2014 по 11.11.2014 було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 103115,16 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними № 1901 від 27.10.2014 на суму 54000 грн. та № 2013 від 11.11.2014 на суму 49115,16 грн., підписаними представниками сторін.

Згідно з п. 5.2. договору товар вважається переданим постачальником покупцеві для його приймання за кількістю та якістю, якщо він фактично доставлений у місце поставки разом із приналежностями та документами, перелік яких (вимоги до яких) зазначений в специфікації (додаток № 1 до даного договору). Підписання покупцем видаткової накладної підтверджує факт постачання.

Сторонами підписано специфікацію (додаток № 1 до договору поставки товару № 14-0212-2 від 22.10.2014) матеріалів нетканих та виробів з нетканих матеріалів, крім одягу (полотно неткане) (код ДК 016-2010: 13.95.1).

Представником відповідача по справі як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції не заперечувався факт поставки товару позивачем в кількості та асортименті, визначеному умовами договору та специфікацією до неї, а також не заперечувався факт прийняття відповідачем такого товару без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідно до положень ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно до положень ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.п. 7.1.2. договору покупець зобов'язаний здійснювати оплату за прийнятий товар відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 7.4.1. договору постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за прийняті товари.

Право власності на товар та ризик випадкового знищення або пошкодження товару переходить до покупця після затвердження актів приймання товарів за кількістю та якістю відповідно до п. 5.6. цього договору (п. 5.12. договору).

Право власності на товар, відповідно до п. 5.12. договору, за видатковою накладною № 1901 від 27.10.2014 на суму 54000 грн. перейшло до відповідача після підписання акта прийому товару по кількості № 11 від 28.10.2014 та акта прийому товару по якості № 11 від 13.11.2014, тобто 13.11.2014.

Право власності на товар, відповідно до п. 5.12. договору, за видатковою накладною № 2013 від 11.11.2014 на суму 49115,16 грн. перейшло до відповідача після підписання акта прийому товару по кількості № 24 від 18.11.2014 та акта прийому товару по якості № 24 від 01.12.2014, тобто 01.12.2014.

Факт поставки товару позивачем та отримання його відповідачем також підтверджується актами приймання продукції № 11, № 24, підписані вповноваженими представниками обох сторін, копії яких наявні в матеріалах справи.

Проте, відповідач, в порушення умов договору, не здійснив, у встановлений договором поставки строк, оплату отриманого товару за вказаними вище видатковими накладними.

У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору поставки від 22.10.2014, позивач направив йому лист № 215-2215 від 19.02.2015 щодо наявності заборгованості та вимогою сплатити кошти.

У відповідь на даний лист, відповідач 25.02.2015 направив позивачу свого листа, в якому визнав зазначену позивачем заборгованість у розмірі 103115,16 грн., та зазначив, що ДСП ЧАЕС в 2014 році не дофінансоване з Державного бюджету України, що і стало причиною виникнення кредиторської заборгованості по цьому договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Твердження представника відповідача щодо неможливості виконання договірного зобов`язання в зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування, спростовується наступним.

Згідно із приписами чинного законодавства України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а отже відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічної позиції дотримується колегія суддів Вищого господарського суду України у постанові від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011, Верховний Суд України у своїй постанові від 15.05.2012 № 11/446 та Європейський суд з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005.

Крім того відповідно до п. 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, установи мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; обсяг бюджетних зобов'язань, узятих установою протягом бюджетного періоду, повинен забезпечити зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов'язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов'язаннями у поточному році. У разі скорочення бюджетних асигнувань розпорядники повинні вживати заходів до ліквідації або скорочення обсягу бюджетних зобов'язань, які перевищують уточнені плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів.

За ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. Тому відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо неоплати товару за відсутності бюджетних коштів та посилання на те, що термін оплати по договору поставки товару № 14-0212-2 від 22.10.2014 настає після надходження грошових коштів на реєстраційний рахунок ДСП "Чорнобильська АЕС" на оплату даного бюджетного зобов'язання не приймаються колегією суддів до уваги, з урахуванням вище зазначеного.

Таким чином, відповідач своїми діями (не проведення розрахунків за виконані роботи по договору) порушив умови договору щодо належного та добросовісного виконання зобов'язання по договору, наслідком чого є неотримання позивачем коштів у сумі 103115,16 грн.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції проте, що твердження відповідача стосовно того, що за відсутності бюджетного фінансування, строк виконання зобов'язання з оплати наданих послуг не настав судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Наявні матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів затримки бюджетного фінансування на оплату наданих позивачем послуг станом на момент винесення рішення у даній справі.

Умова договору, викладена в п. 4.2, в розумінні статей 251 та 252 Цивільного кодексу України не є подією, яка має неминуче настати зі спливом певного періоду, а тому не може бути відкладальною умовою та не створює для сторін цивільних прав та обов'язків щодо визначення строку оплати.

Таким чином, зазначена умова договору не є підставою вважати таким, що не настав, або таким, настання якого залежить від надходження коштів державного бюджету, строк виконання зобов'язань по оплаті наданих послуг, оскільки вказані положення Договору передбачають саме порядок розрахунків, а строки розрахунків сторонами чітко визначені у п. 4.1 Договору - розрахунок здійснюється протягом 20 банківських днів з дати переходу права власності на товар, відповідно до п. 5.12 цього договору.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем по справі не було належним чином спростовано доводи позивача, не обґрунтовано відсутності у нього обов`язку щодо виконання договірного зобов'язання щодо сплати коштів, за поставлений позивачем товар, не надано доказів відсутності боргу перед позивачем, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги є правомірними, законними та обгрунтованими, а отже підлягаючими задоволенню в частині стягнення основної суми боргу.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 44254,73 грн. інфляційних втрат та 1707,13 грн. 3% річних.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 44254,73 грн. інфляційних втрат, що нараховані за грудень 2014 на прострочену заборгованість за видатковою накладною № 1901 від 27.10.2014 на суму 54000 грн. та за період січень-червень 2015 на прострочену заборгованість за видатковими накладними № 1901 від 27.10.2014 на суму 54000 грн. та № 2013 від 11.11.2014 на суму 49115,16 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат з відповідача, наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції, приходить до висновку, що Господарський суд Київської області арифметично вірно та обґрунтовано визначив розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку із несвоєчасним виконання покупцем своїх договірних зобов`язань, з урахуванням п. 4.1, 5.12 договору, у розмірі 36915,22 грн.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1707,13 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку позивачем вірно здійснений розрахунок, з дотриманням усіх правил та приписів нормативно-правових актів України, а отже місцевим судом вірно вимога в цій частині задоволена в повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма", а тому апеляційна скарга Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2015 у справі № 911/3057/15 - без змін.

Матеріали справи № 911/3057/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов