ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015 Справа №917/1904/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", пр-т Гагаріна, 12-А, м. Одеса, 65039

до Споживчого товариства "Котл Транс", вул. Жовтнева, 213, смт. Котельва, Полтавська область, 39600

про стягнення заборгованості

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення і повідомлено дату складення повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: розглядається позов про стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту №735 від 18.02.2008 у розмірі 1240 325,05 грн, у тому числі: поточна заборгованість за кредитом - 440000,00 грн; поточна заборгованість за процентами - 53161,50 грн; прострочена заборгованість за процентами - 204079,23 грн; пеня - 543084,32 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та наполягав на його задоволення, в обґрунтування позову посилався на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати за отриманим кредитом.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про поновлення та продовження процесуального строку з посиланням на те, що відповідачем у справі були вчинені дії, які свідчать про визнання останнім суми боргу за кредитним договором.

Відповідач у відзиві на позов та його повноважний представник в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, в межах якого останній міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, та просив суд застосувати позовну давність.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

18.02.2008 Акціонерний комерційний банк "Імексбанк" та Споживче товариство "КотлТранс" уклали договір кредиту №735 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 141000 (сто сорок одну тисячу) євро, зі сплатою 13,00% відсотків річних, та кінцевим терміном погашення 16.02.2011, та наступним порядком погашення заборгованості:

1.1.1. Щомісячно, до останнього робочого дня включно кожного поточного місяця, починаючи із березня 2008 року та до січня 2011 року, погашати по 3920,00 євро;

1.1.2. до 16 лютого 2011 року погасити залишок заборгованості в сумі 3 800,00 євро на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1. договору, видача кредиту проводиться шляхом сплати з позичкового рахунку Позичальника № 3023 в філії АКБ "Імексбанк" у м. Полтава розрахункових документів позичальника, та/або перерахуванням кредитних коштів на розрахунковий рахунок Позичальника № 3001 в філії АКБ "Імексбанк" у м. Полтаві.

25.06.2009 сторони договору уклали Додаткову угоду №1 (надалі - Додаткова угода 1).

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди 1, сторони у пункт 1.1. п. 1 договору умову про те, що кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 141000 (сто сорок одну тисячу) євро (станом на 25.06.2009 залишок - 920978,64), а починаючи з 25.06.2009 - 920 978,24 грн), із сплатою 13,00% відсотків річних, а починаючи з 25.06.2009 - 21,00% відсоток річних, кінцевим терміном погашення 16.02.2011, та наступним порядком погашення суми основної заборгованості:

1.1.1. Щомісячно, до останнього робочого дня включно кожного поточного місяця, починаючи із березня 2008 року до травня 2009 року, погашати по 3920,00 євро;

1.1.2. Щомісячно, до останнього робочого дня включно кожного поточного місяця, починаючи із червня 2009 року та до січня 2001 року, погашати по 43900,00 гривень;

1.1.3. До 16 лютого 2011 року погасити залишок заборгованості в сумі 42978,64 гривень"

В забезпечення умов договору, сторони у справі 18.02.2008 уклали договір застави №735 (надалі - договір застави), відповідно до умов якого Заставодавець передав в заставу Заставодержателю майно, вказане в п. 1.1. договору застави.

З урахуванням змін, які були внесені Додатковою угодою 1 до договору, сторони 25.06.2009 уклали Додаткову угоду № 2 до договору застави.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредиті) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться,

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов неї допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Позивач зазначає, що внаслідок невиконання зобов'язань за договором у відповідача виникла заборгованість, а саме: поточна заборгованість за кредитом - 440000,00 грн; поточна заборгованість за процентами - 53161,50 грн; прострочена заборгованість за процентами - 204079,23 грн; пеня - 543084,32 грн.

Заявляючи клопотання про поновлення та продовження строку позовної давності позивач виходив із того, що в період з 01.01.2013 по 31.08.2015 відповідачем здійснювались оплати основної суми заборгованості, про що позивач надав виписку по рахунку, а також платіжні доручення та меморіальні ордери на підтвердження таких оплат, при цьому у вказаному клопотанні позивач сам визнав факт пропуску позовної давності.

Суд клопотання позивача про поновлення та продовження процесуального строку (позовної давності) відхиляє та вважає його безпідставним та необґрунтованим, а до заявлених вимог застосовує позовну давність з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначеної вище правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 (№ 6-116цс13), 19.03.2014 (№ 6-20цс14) та 18.06. 2014 (№ 6-61цс14).

Як роз'яснено у п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (надалі - Постанова Пленуму ВГСУ №10), за змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10).

Пунктом 5.3. Постанови Пленуму ВГСУ №10 визначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Крім того, як роз'яснено у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ №10, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Згідно з п. 2.5. договору кредиту №735 від 18.02.2008, позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання з рахунків позичальника суми відсотків за фактичний час користування кредитом протягом поточного місяця шляхом списання платіжною вимогою відповідної суми з рахунків позичальника.

Умовами п. 3.2.4. договору встановлено, що у разі несвоєчасного погашення позичальником кредиту або відсотків за його користування у відповідності до ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк має право видавати наказ про примусову оплату боргового зобов'язання та на підставі такого наказу здійснювати погашення заборгованості за кредитом за рахунок коштів позичальника, що знаходяться на його рахунках.

Як роз'яснено у п. 4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 10, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставини справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само і прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом із кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати боргу; часткова сплата боржником або за його згодою іншою особою основного боргу та/або суми санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язань передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Відповідно до положень п. 2. Постанови НБУ від 23.12.2003 №577 "Про затвердження Положення про порядок здійснення безготівкових розрахунків у національній грошовій одиниці у особливий період", у разі розрахунків платіжними дорученнями платник виписує платіжне доручення не менше ніж у трьох примірниках з використанням технічних засобів або заповнює власноручно кульковою ручкою. Перший примірник платіжного доручення засвідчується підписами відповідальних осіб і відбитком печатки клієнта (крім фізичних осіб, які її не мають).

Будь-які платежі, що вбачаються із виписок по рахунку, наданих позивачем, вказують, що вони здійснені за межами строків, встановлених ст. 257 ЦК України та з власної ініціативи банку, що, в свою чергу, не створює для відповідача правових наслідків у вигляді переривання строку позовної давності, оскільки заявити про застосування позовної давності до позовних вимог можна лише в суді до прийняття рішення по суті заявлених позовних вимог.

Крім того, надавши платіжні доручення та меморіальні ордери, які, на думку позивача, підтверджують часткову оплату відповідачем суми основної заборгованості, роздруковані з системи клієнт банк, позивач не надав суду доказів на підтвердження того факту, що відповідач обслуговувався в банку за допомогою системи "Кліент-Банк", серед яких можуть бути: заява відповідача на таке обслуговування, посилання на таке обслуговування в договорі на відкриття та ведення рахунку у банку. При цьому, надані меморіальні ордери можуть свідчити про те, що списання здійснювалося банком в договірному порядку.

Жодного з вказаних вище документів в оригіналі чи належним чином засвідченій копії позивач суду не надав, а відтак не довів, що саме відповідач вичиняв дії по частковій оплаті основної суми заборгованості.

Як роз'яснено у п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ №10, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Як досліджено судом та не заперечується позивачем у клопотанні про поновлення та продовження процесуального строку строк позовної давності сплинув 16.02.2014, оскільки кінцевий термін погашення кредиту визначено у договорі - до 16.02.2011).

Водночас, з позовною заявою про стягнення заборгованості за спірним договором позивач звернувся до господарського суду лише 31.08.2015, що підтверджується відбитком печатки на позовній заяві, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідач заявив про застосування позовної давності.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу (заборгованість за кредитом) в сумі 440000,00 грн задоволенню не підлягає у зв'язку зі спливом, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Судом також, враховано, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, доказів, які підтверджують поважність причин пропуску ним цього строку суду також, не надано.

Крім того, відсутні докази вчинення відповідачем дій, які б свідчили про визнання останнім боргу у розумінні ст. 264 Цивільного кодексу України.

Оскільки у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за договором судом відмовлено на підставі статті 267 Цивільного кодексу України, у зв'язку зі спливом позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 204079,23 грн простроченої заборгованості за процентами, 53161,50 грн поточної заборгованості за процентами та 543084,32 грн пені, оскільки зазначені суми є складовою загальної суми боргу.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку відмовити в позові у повному обсязі.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодкексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32 - 34, 43 - 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.11.2015

Суддя Д.М. Сірош