КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2015 р. Справа№ 911/1065/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників (за первісним позовом):

від позивача: ОСОБА_2;

ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 23.03.2015 року;

від відповідача: Пантюшенко О.О. - представник за довіреністю від 05.01.2015 року;

Пілягін О.В. - представник за довіреністю від 05.01.2015 року;

від третіх осіб: 1) не з'явились;

2) не з'явились;

3) не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2015 року

у справі № 911/1065/15 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна»

Треті особи 1) Відкрите акціонерне товариство ім. Васильєва

2) ОСОБА_6

3) ОСОБА_7

про визнання права власності

За зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна»

до 1) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

2) Відкритого акціонерного товариства ім. Васильєва

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» про визнання права власності на об'єкт лізингу за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» подало зустрічну позовну заяву до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та Відкритого акціонерного товариства ім. Васильєва про визнання недійсним фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.08.2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено повністю. Зустрічні позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким задовольнити первісний позов, у зустрічному позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зустрічний позов про визнання договору лізингу недійсним подано із пропуском строку позовної давності.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 року у зв'язку із перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці, справу № 911/1065/15 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча, Руденко М. А., Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 року справу 911/1065/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча, Руденко М. А., Шевченко Е.О. та призначено до розгляду на 13.10.2015 року.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 року, враховуючи перебування судді Шевченка Е. О. у відпустці, справу № 911/1065/15 передано до розгляду колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 року № 911/1065/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

У судове засідання 13.10.2015 року представники третіх осіб не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представниками відповідача у судовому засіданні 13.10.2015 року заявлено клопотання про зобов'язання позивача здійснити доплату належної суми судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 року відкладено розгляд справи до 11.11.2015 року.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року відмовлено у задоволенні заяв про відвід колегії суддів.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.11.2015 року подав клопотання про проведення судової економічної експертизи для встановлення факту сплати ФОП - ОСОБА_2 повної вартості предмету лізингу.

Представник позивача у судовому засіданні 11.11.2015 року заперечував проти задоволення клопотання про призначення судової економічної експертизи.

Крім того, представник відповідача у судовому засіданні 11.11.2015 року подав клопотання про витребування у ФОП - ОСОБА_2 та ПАТ "Укрсоцбанк" платіжних доручень, які містять інформацію про перерахування ФОП - ОСОБА_2 на рахунок ВАТ імені Васильєва грошових коштів.

Також, представник відповідача заявив про припинення провадження у справі № 910/1065/15, оскільки спір між ФОП - ОСОБА_2 та ВАТ імені Васильєва про визнання права власності на предмет лізингу вже розглядався, що підтверджується рішенням Вишгородського районного суду від 21.06.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2012 року по справі № 2-2074/10.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року відкладено розгляд справи до 25.11.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 25.11.2015 року підтримав свою правову позицію.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.11.2015 року підтримав подане раніше клопотання про призначення судової економічної експертизи для підтвердження сплати позивачем лізингових платежів за договором лізингу від 25.02.2000 року.

Згідно із ч. 2 ст. 79 ГПК України, господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадках призначення господарським судом судової експертизи.

Враховуючи те, що господарський суд самостійно може дослідити та надати оцінку доказам, які наявні в матеріалах справи, колегія суддів відхилила клопотання відповідача про призначення експертизи.

Також, представник відповідача підтримав подане раніше клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Клопотання мотивоване тим, що Вишгородським районним судом Київської області вже розглядався спір про визнання права власності на предмет лізингу за ОСОБА_2 (рішення від 21.06.2008 року)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про припинення провадження у справі, оскільки Вишгородським районним судом Київської області розглядався не господарський, а цивільний спір та в іншому суб'єктивному складі, а отже спір був розглянутий не між тими ж сторонами, що і у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, згідно наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 11.04.1997 р. № 7/41-ВП "Про перетворення орендного колективного сільськогосподарського підприємства імені Васильєва у відкрите акціонерне товариство", Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області передало Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва об'єкти нерухомого майна.

25.02.2000 року між ВАТ ім. Васильєва (лізингодавець) та Приватним підприємцем ОСОБА_2 (лізингоодержувач) було укладено фінансово-лізинговий договір (надалі - договір).

Відповідно до розділу 1 вказаного договору, лізингодавець передає, а лізингоодержувач одержує в тимчасове користування будівлю та землю; вартість майна та землі, що надані в лізинг складає 102 417 грн.

Згідно розділу 5 договору, лізингоодержувач зобов'язується здійснювати лізингові платежі за будівлю в розмірі 425 грн. кожного місяця.

Підпунктом 5.4. договору визначено, що лізингова плата не переглядається сторонами протягом лізингового строку. Крім того, у вказаному розділі зазначено, що до складу лізингової плати входять амортизаційні відрахування.

Лізингова плата за згодою сторін може вноситись в натуральній або змішаній формі продуктами харчування, товарами, послугами, що регулюються окремими договорами.

За умовами договору, строк лізингу складає 20 років з моменту прийняття майна та землі, що надані в лізинг за актом.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що майно та земля, що лізингується, переходить у власність лізингоодержувача, якщо він вніс лізингодавцю всю належну йому лізингову плату з вартості зданого на повний амортизаційний термін майна.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що після виплати лізингоодержувачем через лізингову плату вартості приміщення, землі та обладнання переданих йому Ллізингодавцем згідно з цим договором (в міру виплати вартості окремих з них) переходять у власність лізингоодержувача.

Пунктом 8.3. договору передбачено, що лізингоодержувач має право у будь - який час викупити лізинговане майно та землю.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останього платежа.

30.02.2000 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва було підписано акт передачі майна згідно фінансово-лізингового договору, згідно якого Відкрите акціонерне товариство імені Васильєва передало, а позивач прийняв об'єкт лізингу, а саме будівлю інженерно-технічного корпусу оцінною вартістю 102 417, 00 грн. згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 р., та додаток до фінансово лізингового договору - викопіровка до акту.

Рішенням № 41-12-5 від 26.10.2007 року "Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно об'єкту нерухомого майна - будівлі електроцеху - АДРЕСА_2.

Рішенням № 2-8-5 від 04.07.2008 року "Про присвоєння поштової адреси" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно поштову адресу на будівлю інженерно-технічного корпусу - АДРЕСА_3.

22.01.2008 року між ВАТ імені Васильєва та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ВАТ ім. Васильєва продало ОСОБА_6 належну йому на праві власності будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А.

Відповідно до п. 1.2. даного договору нерухоме майно належить ВАТ ім. Васильєва на підставі наказу органу Фонду державного майна № 7/14-ВП від 11.04.1997 року та зареєстроване в КП Київської обласної ради "Вишгородське бюро технічної інвентаризації" в книзі №1; номер запису 27 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 21212691.

01.09.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 належну йому на праві власності будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939,9 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А.

Відповідно до п. 1.1. даного договору нерухоме майно належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А. 22.01.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 321, зареєстрованого в КП Київської обласної ради "Вишгородське бюро технічної інвентаризації" в книзі № 1; номер запису 194 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 21212691.

27.08.2013 року між фізичними особами ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та третьою особою ОСОБА_7 було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) корпоративних прав (частки в статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіалайн-Україна", згідно умов якого ОСОБА_12 відступив (продав), а ОСОБА_7 прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ "Гіалайн-Україна" у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_13 відступив (продав), а ОСОБА_7 прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ "Гіалайн-Україна" у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_14 відступила (продала), а ОСОБА_7 прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ "Гіалайн-Україна" у розмірі 6 102, 25 грн, що складає 17,435 % статутного капіталу товариства.

Згідно з п. 3.1. договору право власності на частку переходить до покупця з моменту укладення договору.

27.08.2013 року було проведено загальні збори учасників ТОВ "Гіалайн-Україна", на яких було вирішено, крім інших питань, відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року частину частки статутного капіталу товариства, що належить ОСОБА_12 у розмірі 12 204,85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_7; відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року частину частки статутного капіталу товариства, що належить ОСОБА_13 у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_7; відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року частину частки статутного капіталу товариства, що належить ОСОБА_14 у розмірі 6 102,25 грн, що складає 17,435 % статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_7; затвердити розподіл часток статутного капіталу товариства наступним чином: - ОСОБА_7 - 30 511,95 грн, що становить 87,177 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_12 - 1 795,15 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_13 - 1 795,15 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_14 - 897,75 грн, що становить 2,565 % статутного капіталу товариства; збільшити статутний капітал товариства за рахунок внеску ОСОБА_7 на 237 950, 00 грн, внесення якого здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м., загальною вартістю 220 000,00 грн; у зв'язку із збільшенням статутного капіталу товариства затверджено наступний розподіл часток: - ОСОБА_7 - 237 950,00 грн, що становить 87,177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном; ОСОБА_12 - 14 000, 00 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; ОСОБА_13 - 14 000,00 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; ОСОБА_14 - 7 000,00 грн, що становить 2,565 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; затверджено статут ТОВ "Гіалайн-Україна" у новій редакції, про що за наслідками проведення вказаних загальних зборів учасників ТОВ "Гіалайн-Україна" було складено протокол № 9 від 27.08.2013 року загальних зборів учасників ТОВ "Гіалайн-Україна".

12.09.2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано нову редакцію статуту ТОВ "Гіалайн-Україна", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013 pоку, оформленим протоколом № 9 від 27.08.2013 року.

Згідно з пунктом 4.1. статуту ТОВ "Гіалайн-Україна", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013 року, оформленим протоколом № 9 від 27.08.2013 року, та зареєстрованого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 12.09.2013 року, для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників утворюються статутний капітал товариства у розмірі 272 950, 00 грн. При цьому, частки ОСОБА_7 у статутному капіталі товариства складає 237 950, 00 грн., що становить 87,177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939,9 кв.м., загальною вартістю 220 000,00 грн.

07.10.2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області було зареєстровано за ТОВ "Гіалайн-Україна" право власності на будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м., про що видано свідоцтво на право власності № 10392627 від 07.10.2013 року.

Статтею 8 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу.

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом в порядку ст. 35 Господарського процесуального кодексу України посилається на обставини, встановлені під час розгляду справи Господарського суду Київської області №911/2129/14, в якій встановлено, зокрема, що

- предметом фінансово-лізингового договору є будівля інженерно-технічного корпусу, площею 506,10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_3 та є такою частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- Приватний підприємець ОСОБА_2 (Лізингоодержувач) сплатив повну вартість за предмет лізингу, у зв'язку з чим, набув право переходу до нього права власності на предмет лізингу за умовами Фінансово-лізингового договору;

- за наслідками розгляду спору у справі №911/2129/14 (рішення Господарського суду Київської області від 29.08.21014 року, яке залишено в силі Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 року) позовні вимоги задоволенні в повному обсязі та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Гіалайн-Україна" (нового власника предмету лізингу) виконати обов'язок лізингодавця за договором та передати ФОП - ОСОБА_2 предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору.

Таким чином, позивач вважає, що оскільки фінансово-лізинговий договір було укладено на 20 років і зі зміною власника предмету лізингу права та обов'язки лізингодавця перейшли до нового власника предмету лізингу, яким на момент звернення до суду є відповідач (ТОВ "Гіалайн-Україна"), останній не підписавши акт про передачу предмету лізиншу у власність позивача (лізингоодержувача) заперечує право власності останнього на придбане за фінансово-лізинговим договором майно.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останнього платежу.

23.02.2015 року, після набрання законної сили Постанови ВГС України від 18.02.2015 року у справі №911/2129/14, на виконання п.8.4. договору направив на адресу відповідача у двох примірниках акт оформлення права власності на будівлю інженерно-технічного корпусу загальною площею 506,1 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,18 га. та лист-вимогу щодо підписання та повернення одного примірника позивачу. Однак, відповідні вимоги залишені відповідачем без задоволення.

У зв'язку з чим, позивач (за первісним позовом), посилаючись на ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України, яка визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; ст. 392 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, просить суд визнати за ним право власності на об'єкт лізингу переданого за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року: будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_3 та є такою частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на відсутність підстав набуття позивачем права власності на предмет лізингу у зв'язку з невідповідністю умов фінансово-лізингового договору вимогам законодавства.

Враховуючи зазначене, відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, оскільки даний договір не відповідає вимогам Закону України "Про лізинг".

Розглянувши зустрічні позовні вимоги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду першої інстанції із зустрічним позовом, відповідач зазначає, що фінансово-лізинговий договір від 25.02.2000 року не відповідає вимогам ЗУ «Про лізинг», а саме у фінансовий лізинг було передано земельну ділянку, що заборонено законодавством.

До того ж, у спірному договорі відсутні істотні умови договору, такі як:

- розмір, склад та графік сплати лізингових платежів, умови їх перегляду;

- умови переоцінки вартості об'єкта лізингу;

- умови повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача;

- умови страхування об'єкта лізингу;

- умови експлуатації та технічного обслуговування, модернізації об'єкта лізингу та надання інформації щодо його технічного стану;

- умови реєстрації об'єкта лізингу;

- умови повернення об'єкта лізингу чи його викупу після закінчення дії договору;

- умови дострокового розірвання договору лізингу;

- умови надання відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, положення нового Цивільного кодексу України (ЦК України), застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності, щодо господарських відносин, які виникли і існували до набрання чинності новим ЦК України, застосовуються положення Цивільного кодексу, який діяв на момент існування таких відносин, тобто господарський суд при вирішенні даного спору має застосовувати відповідні положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Оскільки спірний договір було укладено в період до набрання чинності новим Цивільним кодексом України (ЦК України) і закон пов'язує визнання договору недійсним з порушеннями, допущеними на момент його укладення, до відповідних правовідносин застосовуються відповідні норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та інші законодавчі акти, які регулювали спірні правовідносини на момент укладення фінансово-лізингового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг», у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу.

Як зазначалося вище, 07.10.2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області було зареєстровано за ТОВ "Гіалайн-Україна" право власності на будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м., про що видано свідоцтво на право власності № 10392627 від 07.10.2013 року.

Отже, колегією суддів встановлено, що права та обов'язки лізингодавця за договором фінансового лізингу від 25.02.2000 року перешли від ВАТ імені Васильєва до ТОВ «Гіалайн-Україна».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про лізинг» (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору) передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: найменування сторін; об'єкт лізингу (склад і вартість майна), умови та строки його поставки; строк, на який укладається договір лізингу; розмір, склад та графік сплати лізингових платежів, умови їх перегляду; умови переоцінки вартості об'єкта лізингу згідно з законодавством України; умови повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача; умови страхування об'єкта лізингу; умови експлуатації та технічного обслуговування, модернізації об'єкта лізингу та надання інформації щодо його технічного стану; умови реєстрації об'єкта лізингу; умови повернення об'єкта лізингу чи його викупу після закінчення дії договору; умови дострокового розірвання договору лізингу; умови надання відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача; відповідальність сторін; дата і місце укладення договору.

Як встановлено колегією суддів, дійсно, в спірному договорі відсутні умови щодо повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача; страхування об'єкта лізингу; експлуатації та технічного обслуговування, модернізації об'єкта лізингу та надання інформації щодо його технічного стану; реєстрації об'єкта лізингу; надання відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача.

Згідно із ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Колегія суддів зазначає, що оскільки спірний договір не містить всіх істотних умов, він вважається неукладеним.

При цьому, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Водночас, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Як встановлено колегією суддів, на виконання умов договору та у період його дії, позивачем було у повному обсязі виконано свій обов'язок по внесенню лізингової плати з вартості майна та перераховано Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва грошові кошти у загальному розмірі 102 476, 28 грн. (98 788, 93 грн. - грошові кошти, 3 687,35 грн. - товар у відповідності до п. 5.6. договору).

Вказане також підтверджується рішенням Господарського суду Київської області № 911/2129/14 від 29.08.2014 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 року.

Таким чином, у зв'язку із тим, що спірний договір було фактично виконано суд має розглянути по суті питання щодо відповідності даного договору вимогам закон.

Згідно із ч. 3 ст. 2 Закону України «Про лізинг», не можуть бути об'єктами лізингу, зокрема, земельні ділянки.

Розділом 1 фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року передбачено, що лізингодавець передає, а лізингоодержувач бере в тимчасове володіння та користування майно та землю (на якій знаходиться майно).

Отже, колегія суддів вважає, що спірний договір в момент його укладення не відповідав вимогам законодавства в частині передання в лізинг земельної ділянки, а тому наявні всі підстави для визнання його недійсним.

Разом, з тим відповідно до ст. 60 ЦК УРСР, недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсність інших частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір є недійсним в частині передачі в лізинг земельної ділянки.

Водночас, позивач в суді першої інстанції подав клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом.

Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що відповідач став учасником лізингових правовідносин у зв'язку з набуттям у власність предмету лізингу, що не породжує відносин правонаступництва.

Оскільки, спірний договір міг порушити права позивача лише з моменту коли позивач набув прав і обов'язків лізингодавця за таким договором і про існування відповідного договору позивач не знав і не міг знати до відповідного моменту, трирічний строк позовної давності за захистом свого права відповідачем не пропущено.

Однак, колегія суддів не погоджується із даними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Приписами пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до позовів про визнання оспорюваного правочину недійсним, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину правила ЦК України про позовну давність застосовуються за умови, коли право на подання відповідного позову виникло після 1 січня 2004 року; до позовів же, право на подання яких виникло до зазначеної дати, застосовується попереднє законодавство про позовну давність, тобто відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Оскільки, недійсність правочину пов'язується з порушеннями, допущеними на момент його укладення, для визначення відповідних фактів підлягають застосуванню норми законодавства, чинного саме на момент укладення спірного договору, тобто відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та інші законодавчі акти, які регулювали спірні правовідносини на момент укладення фінансово-лізингового договору.

Відповідно до ст. 77 ЦК УРСР встановлено, що зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності.

Так, як зазначалося вище, у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця переходять до нового власника предмета лізингу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що у зв'язку із зміною власника предмета лізингу до ТОВ «Гіалайн-Україна» перейшли всі права та обов'язки лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, а отже змінилася особа у зобов'язанні за вказаним договором.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку на підставі ст. 77 ЦК УРСР зміна строку позовної давності для ТОВ «Гіалайн-Україна» не відбулася, а тому перебіг строку позовної давності на підставі ст. 76 ЦК УРСР розпочався з моменту укладення договору, тобто з 25.02.2000 року.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Зважаючи на те, що спірний договір був укладений 25.02.2000 року, а відповідач звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним 08.06.2015 року, колегія суддів приходить до висновку, що він був поданий із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Крім того, колегія суддів зауважує, що оскільки фінансово-лізинговий договір від 25.02.2000 року не відповідає вимогам законодавства в частині передання земельної ділянки в лізинг, суд мав право на підставі ст. 83 ГПК України визнати спірний договір недійсним у вказаній частині.

Водночас, беручи до уваги те, що предметом спору є визнання права власності тільки на нежитлові приміщення, колегія суддів не вбачає підстав для застосування п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Щодо первісних позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалося вище, 25.02.2000 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва було укладено фінансово лізинговий договір, згідно умов п. 1.1. якого лізингодавець передає, а лізингоодержувач бере в тимчасове володіння та користування наступне майно та землю (на якій знаходиться майно). Найменування: будівля.

Пунктом 5.6. договору передбачено, що лізингова плата за узгодженням сторін може вноситися в натуральній або змішаній формі продуктами харчування, товарами, послугами.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що майно та земля, що лізингується, переходить у власність лізингоодержувача, якщо він вніс лізингодавцю всю належну йому лізингову плату з вартості зданого на повний амортизаційний термін майна.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що після виплати лізингоодержувачем через лізингову плату вартості приміщення, землі та обладнання переданих йому лізингодавцем згідно з цим договором (в міру виплати вартості окремих з них) переходять у власність лізингоодержувача.

Пунктом 8.3. договору передбачено, що лізингоодержувач має право у будь - який час викупити лізинговане майно та землю.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом

На виконання умов договору та у період його дії позивачем було у повному обсязі виконано свій обов'язок по внесенню лізингової плати з вартості майна та перераховано Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва грошові кошти у загальному розмірі 102 476, 28 грн (98 788, 93 грн - грошові кошти, 3 687, 35 грн - товар - у відповідності до п. 5.6. договору), що підтверджується банківськими виписками та видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

При цьому, рішенням Господарського суду Київської області по справі № 911/2129/14 від 29.08.2014 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 року зобов'язано ТОВ «Гіалайн-Україна» виконати обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року та передати Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

23.02.2015 року, на виконання п. 8.4 договору направив на адресу відповідача у двох примірниках акт оформлення права власності на будівлю інженерно-технічного корпусу загальною площею 506,1 кв.м.

Водночас, відповідач будівлю не передав, акт не підписав.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частина 1 ст. 334 Цивільного кодексу України визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. З ст. 147 Господарського кодексу України право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у ст. 20 цього кодексу.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин, іншими способами, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Беручи до уваги те, що відповідач не виконує рішення Господарського суду Київської області по справі № 911/2129/14 від 29.08.2014 року та не передає позивачеві будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач порушує права позивача, а тому вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення первісного позову відповідач зазначає, що фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року не встановлено площі та адреси будівлі, яка передається в лізинг, а тому не можливо встановити об'єкт, який передавався в лізинг.

До того ж, згідно із додатку до фінансово-лізингового договору площа приміщення становить 400 м.

Водночас, колегією суддів встановлено, що в додатку до фінансово-лізингового договору вказана не площа приміщення, а площа землі, на якій знаходить предмет лізингу. Площа ж приміщення встановлена висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Так, рішенням Господарського суду Київської області по справі № 911/2129/14 від 29.08.2014 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 року встановлено, що рішенням № 41-12-5 від 26.10.2007 р. „Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно об'єкту нерухомого майна - будівлі електроцеху - АДРЕСА_2.

Рішенням № 2-8-5 від 04.07.2008 р. „Про присвоєння поштової адреси" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно поштову адресу на будівлю інженерно-технічного корпусу - АДРЕСА_3.

Згідно висновку № 25/12 від 14.01.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи Центру судових досліджень „Експерттранссервіс" будівля інженерно-технічного корпусу та електроцех є єдиним будівельним об'єктом, який складається з двох частин, загальна площа яких становить: будівля інженерно-технічного корпусу - 506, 10 кв.м., електроцех - 433, 80 кв.м., разом - 939, 90 кв.м.; згідно рішення Демидівської сільської ради від 26.10.2007 р. № 41-12-5 та від 04.07.2008 р. № 2-8-5, які додані до матеріалів інвентаризаційної справи № 1501169 від 21.09.2007 р. Вишгородського БТІ, будівлі електроцеху та будівлі інженерно-технічного корпусу було присвоєно поштові адреси, відповідно АДРЕСА_2, та АДРЕСА_3; будівля інженерно-технічного корпусу по АДРЕСА_3 на даний час вже є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що предметом фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ВАТ імені Васильєва, є саме будівля інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_3, та з приводу якої позивач звернувся із позовом до відповідача в господарський суд Київської області, і разом з будівлею електроцеху, площею 433, 80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, складають собою єдиний будівельний об'єкт, який складається з двох вищевказаних частин, що підтверджується фінансово лізинговим договором від 25.02.2000 р., актом б/н від 30.02.2000 р. передачі майна згідно фінансово лізингового договору, додатком до фінансово лізингового договору - викопіровка до акту, рішенням № 41-12-5 від 26.10.2007 р. „Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, рішенням № 2-8-5 від 04.07.2008 р. „Про присвоєння поштової адреси" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, висновком № 25Т від 12.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, висновком № 26Т від 16.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, висновком № 25/12 від 14.01.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи Центру судових досліджень „Експерттранссервіс", постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 р., у справі № 8/526 за позовом ФОП ОСОБА_2 до КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення, рішенням господарського суду Київської області від 02.10.2013 р., залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014 р., у справі № 911/1352/13 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання передати предмет лізингу, та іншими судовими рішеннями та документами, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, факт того, що предметом лізингу за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року є будівля інженерно-технічного корпусу площею 506, 10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 встановлений Господарським судом Київської області № 9118/2129/14, а тому не потребує повторного доведення у даній справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 104 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

За таких обставин, рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2015 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2015 року задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2015 року у справі № 911/1065/15 скасувати.

3. Первісні позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Визнати за Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (03187, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) право власності на об'єкт лізингу переданого за договором фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, а саме будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506,10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_3 та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, 16/13; ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (03187, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 2 048, 34 грн. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

6. У зустрічному позові відмовити повністю.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, 16/13; ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (03187, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 1 633, 17 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

8. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідні накази.

9. Матеріали справи № 911/1065/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко