РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2015 р. Справа № 906/772/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1, довіреність в справі;

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-дорожня компанія (ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Агроресурс")

на рішення господарського суду Житомирської області від 28.08.15 р. у справі № 906/772/15 (суддя Машевська О.П. )

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в особі Житомирської обласної дирекції (м. Житомир)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-дорожня компанія (ОСОБА_2 товариство з обмеженою відповідальністю "Агроресурс")

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3

про стягнення 23 418,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 28.08.2015 року у справі № 906/772/15 (суддя Машевська О.П.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в особі Житомирської обласної дирекції до ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю «Агроресурс» про стягнення 23418, 41 грн. задоволені повністю.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд керувався положеннями ст.ст. 207, 979, 981, 988, 993, 1667, 1187, 1188, ч.1 ст. 1172, 1191 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про страхування», Закону України № 1961-IV «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі по тексту - Закон 1961) та прийшов до висновку про підставність заявлених позовних вимог.

Не погодившись з постановленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що з огляду на положення частин 1, 3 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

На думку апелянта, в момент укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 14.09.2012 року, позивачем ПАТ «НАСК «Оранта» в порушення пункту 17.5 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було надано відповідачу бланку повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого Моторним (транспортним) страхове бюро України (далі - МТСБУ) зразка, а також не надано перелік представників страховика, уповноважених виконувати функцію такого страховика щодо опрацювання претензій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до Примітки полісу обов'язкового страхування відповідачу було видано тільки спеціальний знак, при цьому бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також перелік представників страховика, уповноважених виконувати функцію такого представника щодо опрацювання претензій в області Позивачем не надавалось.

Апелянт зауважує, що суд першої інстанції встановив, що позивач не зміг довести факт виконання встановленого п. 17.5 ст. 17 Закону № 1961 обов'язку щодо видачі відповідачу бланку повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка.

Як наслідок, відповідач був позбавлений можливості виконати свій зустрічний обов'язок передбачений підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з відсутністю у нього бланку повідомлення встановленого МТСБУ зразка, а також відсутністю відомостей про місцезнаходження осіб, уповноважених виконувати функції страховика ПАТ «НАСК «Оранта».

Враховуючи, що водій ОСОБА_4, експедитор ОСОБА_5 та директор ОСОБА_6 знаходились у відряджені в м. Новодністровськ Чернівецької області, де відсутнє представництво компанії НАСК «Оранта», були позбавлені фактичної можливості письмово повідомити страховика про страховий випадок, при цьому 02.10.2012 р. експедитор повідомив сервісну службу позивача про ДТП, дане звернення було зареєстровано за № 14872, а одразу після повернення з відрядження, 08.10.2012 р. було подано письмове повідомлення.

Скаржник наголошує, що у відповідності до п. 33.1.4. ст. 33 Закону України "Про обов'язкове страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів" трьохденний строк письмового повідомлення було пропущено з поважної причини, що підтверджується наказами про відрядження.

Зазначене також підтверджується відсутністю будь-яких претензій з боку Позивача протягом майже 3-ох років, і лише після переходу на обслуговування до іншого страховика було пред'явлено даний позов.

Не зважаючи на вищенаведене, суд першої інстанції, визнає причини пропуску не поважними виходячи з того, що відповідач не може керуватись приписами ч. 2 ст. 613 ЦК України про те, що якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора, оскільки судом встановлено, що дійсно бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка є у вільному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті МТСБУ. Зазначена обставина є загальновідомою, а тому не потребує доказування (ст. 35 ГПК України).

Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка є у вільному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті МТСБУ станом на дату розгляду справи, тобто на 28.08.2015 р. При цьому чи був оприлюднений даний бланк повідомлення на сайті станом на дату ДТП, тобто на 02.10.2012р. судом першої інстанції встановлено не було. Більше того, зразок повідомлення про ДТП було затверджено Протоколом Координаційної ради МТСБУ від 04.09.2012 №29/2012, а тому невідомо коли він був оприлюднений та коли даний протокол набув чинності, оскільки даного протоколу у вільному доступі немає.

Апелянт у скарзі наголошує, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, а не навстановлених та перевірених доказах.

Вказує, що п. 33.1.4 статті 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка кореспондується з визначеним статтею 38 цього Закону правом страховика подати регресний позов, обов'язок письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, покладено на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, а не на страхувальника.

При цьому Позивачем не враховано, що правове визначення регресного позову у Законі України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не наведено, разом з тим, за приписами статті 1191 Цивільного кодексу України регресом визнається право зворотної вимоги до винної особи.

Винною у заподіянні майнової шкоди особою є не відповідач, а водій транспортного засобу ОСОБА_7

Крім того, за положеннями частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Між тим, положення цієї норми не змінюють прав та обов'язків із регрес них зобов'язань.

Отже право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, який у даних правовідносинах не є винною особою, за приписами статті 1191 Цивільного кодексу України не виникає.

Як вбачається з викладеного відповідач не є учасником ДТП, тому у нього був відсутній згідно наведених норм права обов'язок повідомляти про вказану ДТП, а відтак і відповідати за даним позовом, він не має.

Аналогічної правової позиції дотримувався Вищий господарський суд України (справа № 910/14378/13 від 23 квітня 2014 року, справа № 914/2598/13 від 06 листопада 2013 року.

Системний аналіз підпункту 33.1.4 пункту 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та положень Інструкції щодо заповнення Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, погодженою начальником управління державної автомобільної інспекції МВС України 31 серпня 2011 року та затверджено протоколом Президії МТСБУ від 11 серпня 2011 року №274/2011, додатково підтверджує правильність висновку про те, що письмове повідомлення з пропуском 3-денного строку відповідачем ПАТ «НАСК «Оранта» могло б перешкодити ПАТ «НАСК «Оранта» переконатись, що дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком виключно у випадку оформлення документів по дорожньо-транспортним пригодам без участі уповноважених на те працівників міліції.

Окрім вказаного, особливої уваги заслуговує той факт, що положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує на необхідність МТСБУ встановити зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Таким чином, МТСБУ повинно видати відповідний акт, яким затвердити зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Таким нормативним актом є Протокол Координаційної ради МТСБУ від 04.09.2012 №29/2012, яким затверджено бланк повідомлення про ДТП.

Вважає, що оскільки бланк повідомлення про ДТП Протокол Координаційної ради МТСБУ від 04.09.2012 №29/2012 (менше ніж за місяць до ДТП), зазначений протокол носить закритий характер та доступ до нього потребує спеціального паролю на сайті МТСБУ, взагалі не відомо чи набув він чинності на дату ДТП.

Більше того, оскільки Протокол Координаційної ради МТСБУ від 04.09.2012 №29/2012 в розумінні п.1, 3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» № 493/92 від 03.10.1992 року насить нормативний характер та його дія застосовується до невизначеного кола осіб, а враховуючи те, що він не пройшов процедуру державної реєстрації, виключає можливість на його застосування.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення господарського суду Житомирської обл. від 28.08.2015 р. по справі № 906/772/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в задоволені позову в повному обсязі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду у справі №906/772/15 від 02.10.2015 р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 21.10.2015 р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 р. у зв'язку із перебуванням у відпустці суддів Грязнова В.В., Мельника О.В. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 906/772/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Сініцина Л.М.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.10.2015 р. замінено відповідача ОСОБА_2 товариство з обмеженою відповідальністю "Агроресурс" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-дорожня компанія; залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, розгляд справи відкладено на 25.11.2015 р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Сініциної Л.М. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 906/772/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л.

25.11.2015 р. на адресу суду від позивача надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 28.08.2015 р. - без змін, стягнути з відповідача на користь позивача виплачене страхове відшкодування в розмірі 21 591,41 грн., стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 07.12.2015 р.

04.12.2015 р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання позивача про розгляд спарви без участі представника Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" у зв'язку із щільним графіком судових засідань представника позивача.

Представник третьої особи в судове засідання 07.12.2015 року не зявилися, про час, день та місце слухання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.12.2015 р. підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтовагим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить її скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представники позивача та третьої особи, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третьої особи та за наявними в матеріалах справи доказами.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, заперечення на апеляційну скаргу, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 28.08.2015 р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, НАСК "Оранта" (страховик) уклав з відповідачем ОСОБА_2 товариством з обмеженою відповідальністю "Агроресурс" (страхувальник) Поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ №8434123 від 14.09.2012 року, відповідно до якого страховик бере на себе зобов'язання відшкодувати завдану шкоду життю, здоров'ю та майну третіх осіб, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом "FORD Cagro" з державним реєстраційним номером АА 9544 НО, власником якого є страхувальник (а.с. 12).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 02.10.2012 р. у селі Розкопинці Сокирявського р-ну Чернівецької області за участю двох автомобілів: НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3., власником якого є відповідач та марки "SCANIA" державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8, власником якого є ТОВ "НВО Промвпровадження" (потерпілий) було завдано пошкоджень автомобілю потерпілого, що підтверджується долученим до матеріалів справи страховим актом позивача №ОЦВ-12-16717/1 від 06.02.2013 року та розрахунком суми страхового відшкодування (а.с. 9).

Письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду за № 45 /16717 від 08.10.2012р. подано страхувальником страховику 08.10.2012року, а також повідомлено сервісну службу страховика телефоном 02.10.12р., реєстраційний номер 14873 ( а.с.10, 97).

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09.11.2012 громадянина ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням (а. с. 14, 93).

Відповідно до автотоварознавчого дослідження автомобіля НОМЕР_3, складеного ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" та протоколу огляду транспортного засобу №167/7 від 30.10.12 р., складеного головним спеціалістом відділу аварійних комісарів ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" ОСОБА_9, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля НОМЕР_3 в результаті його пошкодження при ДТП склав 21591,41 грн. (а.с. 19-22).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, на підставі вищезазначеного дослідження ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" було складено страховий акт №ОЦВ-12-16717/1 від 06.02.2013 р. та розрахунок суми страхового відшкодування (а.с. 9)

На підставі заяви ТОВ "НВО"Промвпровадження" про страхове відшкодування від 31.01.13 р. та страхового акта №ОЦВ-12-16717/1 від 06.02.2013 р. позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 21591,41 грн. на користь потерпілого платіжним дорученням №32648 від 11.06.2013 р. (а.с. 8, 11).

В подальшому, 26 травня 2015 року страховик звернувся з регресним позовом до страхувальника про стягнення 21 591,41 грн. виплаченого страхового відшкодування потерпілому на абз. "ґ" п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає з необхідне застосувати такі положення чинного законодавства.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода , завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо) (постанова ВСУ від 06.11.2013року , № в реєстрі 35667389).

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача (постанова ВСУ від 06.11.2013року , № в реєстрі 35667389).

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (постанова ВСУ від 06.11.2013 року , № в реєстрі 35667389).

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно ст. 1191 Кодексу особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги ( регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування , якщо інший розмір не встановлений законом.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі встановлені, зокрема, ст. 22 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно пункту 22.1 якої при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду , яка була заподіяна у результаті дорожньо транспортної пригоди життю, здоров»ю, майну третьої особи. Таким чином, відшкодування шкоди, що заподіяна третій особі здійснюється у порядку , що встановлений зазначеним кодексом.

У статті 7 Закону України „Про страхування встановлено види обовязкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини першої статті 7).

1 липня 2004 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( далі - Закон № 1961).

Закон № 1961 є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п.2.2 мотивувальної Рішення КСУ від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014р. у справі № 1-6/2014).

Статтею 38 Закону № 1961 передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (п.п. "ґ" п.п. 38.1.1 п.38.1 ст. 38 Закону № 1961).

Згідно правової позиції Верховного Суду України до страховика , який виплатив страхове відшкодування потерпілій особі переходить право вимоги саме до страхувальника, а не до водія, винного у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (постанова ВСУ від 25.02.2015 року у справі № 910/177/14 , № в реєстрі 42986202)

Враховуючи наявну правову позицію Верховного суду України, зокрема, згідно ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов»язковими для виконання , колегія суддів зауважує, що місцевий господарський суд правомірно, у повному обсязі відхилив заперечення відповідача про те, що він не є суб'єктом відповідальності за регресним позовом.

Судова колегія також не може погодитись з доводами відповідача про відсутність правових підстав для задоволення регресного позову на підставі п.п. "ґ" п.п. 38.1.1 п.38.1 ст. 38 Закону № 1961, який відсилає до п.п. 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону, оскільки неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України ( далі - Закон № 3045-VI) щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування", оскільки не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов саме до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову (постанова ВСУ від 12.02.14р. у цивільній справі №6-1цс14, № в реєстрі 37401923).

Окрім того, як дійшов висновку Верховний Суд України, виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону № 1961, у редакції чинній з 18 вересня 2011р., внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП (постанова ВСУ від 12.02.14р. у цивільній справі №6-1цс14, № в реєстрі 37401923).

Відповідно до статті 33 Закону № 1961 в редакції чинній з 18.09.11р. у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний:

- поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси (п.п. 33.1.3. п.33.1) ;

- невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторним (транспортним) страхове бюро України (далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально (п.п. 33.1.4. п.33.1).

Крім того, саме відповідач, як страхувальник за приписами статті 989 Цивільного кодексу України, зобов»язаний , повідомити страховика про настання страхового випадку у строк встановлений договором .

Разом з тим, як вірно встановлено місцевим господарським судом та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, водій відповідача ОСОБА_4 особисто не виконав 02.10.12р. (дата скоєння ДТП) встановлений п. п. 33.1.3. п.33.1 ст. 33 Закону № 1961 обов'язок поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси.

Зазначений обов'язок 02.10.2012 р. виконав експедитор відповідача ОСОБА_5, який повідомив сервісну службу позивача за телефоном, зазначеним на стікері спеціального знака № АВ/8434123, який був наданий страховиком 14.09.2012р. одночасно із полісом № АВ/8434123. (а.с. 12, 109).

Причини невиконання водієм ОСОБА_4 встановленого п. п. 33.1.3. п.33.1 ст. 33 Закону № 1961 обов'язку відповідач не повідомив.

Як встановлено, водій відповідача ОСОБА_4 особисто, так і СТОВ "Агроресурс" (правонаступник - Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-дорожня компанія) як страхувальник, не виконали встановлений п.п. 33.1.4. п.33.1 ст. 33 Закону № 1961 обов'язок невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (в даному спорі у період з 02.10.12р. по 04.10.12р.), письмово надати страховику, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка.

Так, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду за реєстраційним номером 45/16717 відповідачем подано позивачу 08.10.2012 р. особисто за підписом керівника товариства ОСОБА_6 ( а.с. 11).

Як встановлено місцевим господарським судом та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, НАСК "Оранта" використовує власний бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, який, окрім реквізитів повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, містить додатковий реквізит наступного змісту "5. про настання ДТП повідомлено сервісну службу страховика , дата, час, реєстраційний номер".

У повідомленні відповідача про дорожньо-транспортну пригоду від 08.10.2012 р. за реєстраційним номером 45/16717 зазначено, що про настання ДТП повідомлено сервісну службу страховика 02.10.2012р., реєстраційний № 14872.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, отримана сервісною службою позивача інформація про дорожньо-транспортну пригоду за участю забезпеченого транспортного засобу відповідача зареєстрована 02.10.12року за реєстраційним номером 14873-10/2 ( а.с. 97), а сервісні послуги з прийняття інформації про ДТП та їх передачу позивачу надає ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" ( а. с. 97, 105, 110).

Щодо доводів скаржника про те, що надана 02.10.2012 р. телефоном інформація про ДТП сервісній службі позивача є належним та допустимим доказом виконання встановленого п.п. 33.1.4. п.33.1 ст. 33 Закону № 1961 обов'язку відповідно до статті 207 ЦК України, колегія суддів вважає відзначити таке.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Роздруківка отриманого ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" повідомлення від 02.10.12року за реєстраційним номером 14873-10/2 не може вважатись правочином між страховиком та страхувальником в розумінні ч.4 ст. 202 та абз. 2 ч.2 ст. 207 ЦК України, оскільки створюється та ведеться працівниками сервісної служби страховика самостійно, і не фіксує волю сторін договору страхування, яка, до того ж, має виражатись особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Крім того, як зазначалось вище, страхувальник за приписами статті 989 ЦК України зобов'язаний, повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.

Оскільки договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних тарнспортних засобів укладено шляхом видачі страховиком страхувальникові поліса № АВ/8434123 від 14.09.2012р. зі строком дії 14.09.2013 року, форма якої не передбачає такої умови договору як строк повідомлення страхувальником страховика про настання страхового випадку, місцевий господарський суд правомірно застосвав абз. 2 п. 3 ст. 6 ЦК України про те, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Колегія суддів наголошує, що оскільки Закон № 1961 є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п.2.2 мотивувальної Рішення КСУ від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014р. у справі № 1-6/2014), то строк виконання страхувальником обов'язку повідомити страховика про настання страхового випадку визначається саме за приписами п. п. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 Закону № 1961, а саме: не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди; в даному спорі - це період з 02.10.2012 р. по 04.10.2012 р.

Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанова ВСУ від 12.02.2014 р. у цивільній справі №6-1цс14, № в реєстрі 37401923.

Таким чином, судова колегія наголошує, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про поважність причин пропуску встановленого Законом № 1961 строку повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду з підстав перебування керівника ОСОБА_6 у відрядженні у м. Новодністровську Чернівецької області, у якому відсутнє представництво НАСК "Оранта" у період з 02.10.12р. по 06.10.2012 р.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з покликаннями апелянта на те, що відсутність бланка встановленого МТСБУ зразка об»єктивно перешкодила виконати встановлений п. п. 33.1.4. п.33.1 ст. 33 Закону № 1961 обов'язок.

Разом з тим, як вірно встановлено місцевим господарським судом, бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка є у вільному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті МТСБУ. Доказів спростування даної обставина скаржником не надано, а тому покликання останнього є надуманими і спростовуються наявними матеріалами справи.

Таким чином, відповідач, як страхувальник, не був позбавлений об'єктивної можливості у м. Новодністровську Чернівецької області у період з 02.10.2012 р. по 04.10.2012 р. отримати бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, заповнити останній та надіслати на адресу позивача, оскільки Закон № 1961 не визначає як обов'язкову умову подання повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка безпосередньо за місцем знаходження представництва страховика.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст. 4 Закону № 1961 субєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є, зокрема, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ).

Підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39, підпункт „г пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961 визначено, що одним із завдань Моторного (транспортного) страхового бюро України є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом № 1961; у разі заподіяння шкоди особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього закону, Моторне бюро відшкодовує її за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.

Таким чином, у встановлених Законом № 1961 випадках Моторне бюро виступає гарантом відшкодування (далі - МТСБУ) шкоди потерпілим від дорожньо-транспортних пригод за рахунок коштів відповідних фондів.( п.2.2 мотивувальної Рішення КСУ від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014р. у справі № 1-6/2014).

Як правильно встановив суд першої інстанції Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», законодавства України та свого Статуту.

На підставі вищевикладеного колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що на діяльність МТСБУ не поширюються приписи Указу Президента України "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" № 493/92 від 03.10.1992 року, а тому відхиляє як безпідставні доводи відповідача про те, що бланк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка для страхувальників не є обов'язковим, оскільки не має сили нормативно - правого акту.

Право регресної вимоги на підставі п. "ґ" п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону № 1961 виникає у разі , коли мали місце юридичні факти не повідомлення страхувальником страховика не тільки у строки , але і за умов, визначених у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону визначена обов'язкова для всіх страхувальників умова: письмово повідомити страховика про дорожньо-транспортну пригоду повідомленням встановленого МТСБУ зразка .

Про обов'язковість виконання цієї умови у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідачу було достовірно відомо , оскільки зворотний бік поліса містить витяги із Закону № 1961 (Розпорядження Держфінпослуг від 29.08.2011 № 558 "Про затвердження Зразка типового поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Щодо доводів апелянта, в частині пред»явлення позову після спливу майже трьох років після страхового випадку, колегія суддів відзначає таке.

Так, статтею 38 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регрес ний позов.

Таким чином, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( статті 257 ЦК України).

В свою чергу, частиною 6 ст. 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов»язаннями перебіг позовної давності починаються від дня виконання основного зобов»язання.

Так, як вбачається з матеріалів справи та відповідно до автотоварознавчого дослідження автомобіля НОМЕР_3, складеного ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" та протоколу огляду транспортного засобу №167/7 від 30.10.12 р., складеного головним спеціалістом відділу аварійних комісарів ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" ОСОБА_9 (а.с. 19-22), ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" складено страховий акт №ОЦВ-12-16717/1 від 06.02.2013 р., на підставі якого позивачем - Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в особі Житомирської обласної дирекції виплачено страхове відшкодування в розмірі 21 591,41 грн. на користь потерпілого ТОВ "НВО "Промвпровадження" платіжним дорученням №32648 від 11.06.2013 р. (а.с. 8, 11).

Статтею 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Таким чином, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобовязаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобовязання.

Враховуючи зазначені обставини справи, перебіг позовної давності за регресним позовом розпочався від дня виконання основного зобов»язання, в даному випадку з 11.06.2013 року по 11.06.2016 р.

За таких обставин, судова колегія зауважує, що позивач звернувся з регресним позовом до суду першої інстанції 25.05.2015 р., тобто у строк передбачений чинним законодавством.

Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.02.2015 р. у справі № 910/177/14, за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» до ТДВ «СК»Альфа Гарант» про відшкодування шкоди у порядку регресу в розмірі 10 726, 89 грн.

Крім того, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне зауважити, що згідно з п.п. 1.1 ст. 1 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров»ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики- страхові організації , що мають право на здійснення обов»язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» (підпункт 1.2. статті 1 зазначеного Закону).

Відповідно до підпункту 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років , якщо шкода заподіяна здоров»я або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо- транспортної пригоди.

Тобто наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах , передбачених договором обов»язкового страхування цивільно- правової відповідальності.

За таких обставин, судова колегія констатує, що заявлені вимоги ПАТ «Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» є обґрунтованими та заявлені в межах позовної давності та такими, що підлягають до задоволення.

Судова колегія апеляційної інстанції при розгляді даного спору враховує правову позицію Верховного суду України від 25.02.2015 р. у справі 910/177/14, оскільки в справі, що розглядається встановлено, що страховик - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в особі Житомирської обласної дирекції, де було застраховано транспортний засіб відповідача (страхувальника) - Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-дорожня компанія (ОСОБА_2 товариство з обмеженою відповідальністю "Агроресурс"), здійснив виплату страхового відшкодування потерпілому ТОВ "НВО "Промвпровадження", а тому в силу ч. 6 ст. 261 ЦК України, ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в позивача виникло право зворотньої вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду (регресний позов від дня виконання основного зобов'язання).

Суд апеляційної інчтанції не враховує правову позицію Верховного суду України від 23.09.2015 р. у справі № 910/22731/14, оскільки до правовідносин, які зазначені у справі № 910/22731/14 застосовуються положення статтей 27 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 993 ЦК України, зокрема, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач ПрАТ «АСК «Омега», виплативши страхове відшкодування потерпілому ОСОБА_10 за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ВАТ «НАСК «Оранта», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля ВАЗ-2107, державний номер ВАЗ АМ 1647 АК, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу. ПрАТ «АСК «Омега» реалізувало своє право кредитора шляхом предявлення вимоги до ВАТ «НАСК «Оранта», оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») останнє надало згоду на прийняття обовязку сторони боржника у деліктному зобовязанні, якщо воно виникне. Оскільки у спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

В даному випадку набуття страховиком (позивачем) права регресної вимоги здійснюється на підставі ч. 6 ст. 261 ЦК України, ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Окрім того, судова колегія апеляційної інстанції відзначає, що згідно із абзц. 6 п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 17.05.2011 р., не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія апеляційної інстанції прийшов до висновку, що страховик набув права регресної вимоги згідно ч. 6 ст. 261, ст. 1191 ЦК України, а не ст. ст. 257, 262, 512, 993 ЦК України.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу У країни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та факти, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. В силу частини 2 статті 22 ГПК України сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (частина 2 статті 43 ГПК України), якими в силу статті 32 даного Кодексу є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення госпоарського спору.

Розподіл обов'язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Житомирської області від 28 серпня 2015 року у справі № 906/772/15.

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 28.08.2015 р. року у справі № 906/772/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-дорожня компанія (ОСОБА_2 товариство з обмеженою відповідальністю "Агроресурс") - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 906/772/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.