РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/26147/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина"

до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта"

про стягнення 584 676,95 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Мойсук Л.А. - представник, довіреність №32/15-283 від 15.09.15;

Від відповідача: Бахмач С.О. - представник, довіреність №50 від 25.05.2015.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Нафтопереробний комплекс - Галичина" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" про стягнення заборгованості у сумі 584 676,95 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 8770,16 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на понесені ним додаткові витрати зі зберігання нафти понад строки, передбачені Договором №4/2014 про надання послуг зі зберігання нафти від 28.04.14 р., внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина" прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/26147/15 та призначено до розгляду на 22.10.2015.

22.10.2015 у судовому засіданні судом оголошувалась перерва до 03.11.2015.

03.11.2015 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою суду від 05.11.15 р. розгляд справи призначено на 17.11.15 р..

В судове засідання 17.11.15 р. з'явилися уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення до позовної заяви б/н від 28.10.2015, в яких позивач підтримує позовні вимоги та зазначає, зокрема, що після припинення основного договору між сторонами були укладені договори оренди резервуарних ємностей № 32/14-031/24 від 24.10.14 р., № 32/15-010 від 10.02.15 р. та № 32/15-017 від 01.04.15 р., в яких наразі і перебуває нафта. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 04-02/595/4936 від 03.11.2015, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивач жодним чином не довів факту незаконних дій (бездіяльності) відповідача та наявності у позивача пов'язаних з цим будь - яких витрат, а також не довів причинно - наслідкового зв'язку між незаконними діями (бездіяльністю) відповідача та понесеними позивачем витратами не надавши при цьому обґрунтованого розрахунку останніх. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.11.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмеженість процесуальних строків розгляду спору, встановлених ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судових засідань по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 17.11.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 17.11.15 р. представники відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судових засіданнях їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 28.04.14 р. між Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" (поклажодавець за Договором, відповідач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Нафтопереробний комплекс - Галичина" (зберігач за договором, позивач у справі) укладено договір № 4/2014 про надання послуг зі зберігання нафти, який регулює порядок і умови передачі на зберігання, здійснення зберігання і повернення зі зберігання обсягів нафти, що належить поклажодавцю на праві власності (далі - Договір).

Найменування послуги - некомерційні операції по безоплатному зберіганню нафти поклажодавця в резервуарах зберігача. Кількість послуг - зберігання кількості нафти, яка буде передана згідно з актами приймання - передачі в обсязі 60 тисяч тонн одночасного зберігання.

Згідно з пунктом 1.2 Договору зберігач надає поклажодавцю на безоплатній основі послуги зі зберігання нафти поклажодавця у резервуарах зберігача, які включають в себе приймання нафти із трубопровідного транспорту на зберігання, зберігання її в резервуарах зберігача та повернення її поклажодавцю на зберігання.

За умовами п. 1.3 Договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на безоплатній основі на зберігання нафту у кількості та якості згідно з актами приймання-передачі, підписаними представниками сторін відповідно до умов цього договору.

Нафта, передана на зберігання, зберігається в резервуарах зберігача, розташованих на його території за адресою: 82103, Україна, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82 (п.1.4 Договору).

Розділами 2 - 6 Договору сторони узгодили якість та вартість послуг, права та обов'язки поклажодавця та зберігача, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 9.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом одного року з подальшою пролонгацією на рік на тих же самих умовах, якщо одна зі сторін не побажала іншого, письмово попередивши іншу сторону за місяць до закінчення строку дії Договору.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками зберігача та поклажодавця.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм Глави 66 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, договір зберігання належить до різновиду договорів про надання послуг, відтак, на нього поширюються норми глави 63 ЦК тією мірою, якою вони не суперечать спеціальним правилам, вміщеним у главі 66.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Виходячи з аналізу вказаної норми, укладання договору зберігання вимагає узгодження наступних істотних умов: предмет договору зберігання, а саме індивідуальне визначення речі, що передається на зберігання, або визначення обсягу товару, що передається на зберігання, із зазначенням номенклатури щодо речей не визначених індивідуальними ознаками.

Як слідує з положень глави 66 ЦК України договір зберігання може бути укладено без визначення строку зберігання (ч. 2 ст. 938 ЦК України), а також без визначення вартості послуг, наданих зі зберігання речі/товару (ч. 4 ст. 946, ч. 3 ст. 947 ЦК України). За таких обставин, дані умови - строк та вартість послуги не визначені законом як істотні умови договору зберігання.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що зберігач зобов'язується надати поклажодавцю послуги у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно - правових актів, які регламентують порядок зберігання, а також умов даного договору.

За умовами п.3.1 Договору зберігач надає поклажодавцю послуги зі зберігання нафти на безоплатній основі.

Пунктом 2.2, пп. 5.1.1 п. 5.1 Договору визначено, що зберігач зобов'язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами, забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні поклажодавця.

Згідно п. 10.5.2 Договору приймання - здавання нафти на зберігання оформляється актами приймання - здавання, які підписуються уповноваженими представниками сторін і скріплюються печатками поклажодавця та зберігача.

На підставі актів приймання - здавання нафти складається відповідний акт приймання - передавання нафти на зберігання, який підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюються печатками поклажодавця та зберігача. Маса нетто нафти,вказана в даному акті, є остаточною.

Як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, на виконання умов вказаного Договору позивачем на зберігання була прийнята нафта в кількості 46732,600 тис. тонн, про що свідчать підписані обома сторонами акти прийому-здачі нафти, а саме: № 1 - Др/зб від 04.05.2014 р.; № 2 - Др/зб від 05.05.2014 р.; № 3 - Др/зб від 05.05.2014 р.; № 4 - Др/зб від 06.05.2014 р.; № 5 - Др/зб від 06.05.2014 р.; № 6 - Др/зб від 08.05.2014 р.; № 7 - Др/зб від 09.05.2014 р.; № 8 - Др/зб від 10.05.2014 р.; № 9 - Др/зб від 30.05.2014 р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Окрім цього, на підставі вказаних актів ПАТ "Нафтопереробний комплекс - Галичина" та ПАТ «Укртранснафта» були складені акти №1 від 12.05.2014 р. та № 2 від 02.06.2014 р. приймання-передачі нафти на зберігання по Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 4/2014 від 28.04.14 р., згідно яких відповідач передав, а позивач прийняв на зберігання нафту сиру у кількості 46732,60 метричних нетто тонн заставною вартістю 518 477 364,23 грн.. Копія даних актів, підписаних представниками зберігача та поклажодавця, містяться в матеріалах справи.

Відповідно до умов Договору зберігання, підписаного між сторонами, сторони не досягли згоди щодо строку зберігання нафти, проте сторони договору приступили до його виконання, підписавши Акти № 1 від 12.05.14 р. та № 2 від 02.06.14 р. приймання-передачі нафти на зберігання по Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 4/2014 від 28.04.14 р. на загальну суму 518 477 364,23 грн., тобто своїми фактичними (конклюдентними) діями підтвердили своє волевиявлення щодо виконання зобов'язань по Договору зберігання.

В подальшому Додатковою угодою №1 від 05.06.14 р., яка відповідно до п. 10.12 є невід'ємною частиною Договору зберігання від 28.04.14р., сторони виклали п. 2.2 Договору в наступній редакції: "зберігач зобов'язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами (але не більше 90 календарних днів), забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні поклажодавця».

Тобто, вказаною угодою сторони конкретизували п. 2.2 Договору зберігання від 28.04.14р. та визначили, що термін зберігання не може становити більше ніж 90 днів, тобто може бути визначеним в межах даного періоду.

Статтею 938 Цивільного кодексу України унормовано, що зберігач зобов'язаний зберігати річ упродовж строку, встановленого у договорі зберігання. Вказаною нормою встановлено умови визначення періоду часу, протягом якого зберігач зобов'язаний виконувати власні зобов'язання зі зберігання прийнятої на зберігання речі.

Окрім того, згідно п. 10.7 Договору датою початку та датою закінчення зберігання обсягів нафти вважається відповідна дата оформлення акту приймання - передачі нафти на зберігання.

Як свідчать матеріали справи, Публічне акціонерне товариство «Нафтопереробний комплекс - Галичина» листом від 10.07.14р. № 58-11, копія якого міститься в матеріалах справи, повідомило відповідача про те, що строк безоплатного зберігання нафти спливає - 02.08.14 р.. Разом з цим, відповідачеві було запропоновано підписати додаткову угоду та встановити вартість послуг за зберігання у розмірі 3,70 грн. з ПДВ за зберігання 1 нетто тонни за одну добу.

Тобто, вказаний лист зберігача фактично свідчить про повідомлення поклажодавця щодо відсутності наміру продовжувати правовідносини, які виникли з Договору зберігання після закінчення 90 - денного безкоштовного строку зберігання на умовах, визначених Договором зберігання від 28.04.14р.

Судом встановлено, що відповідачем не надано доказів, які б свідчили про погодження ним запропонованих позивачем умов щодо оплатного зберігання нафти, а також не надано відповідачем і доказів забору нафти після закінчення безоплатного строку зберігання.

При цьому слід зазначити, що в контексті ст. 938 Цивільного кодексу України визначений відповідним договором зберігання строк зберігання переданого майна та встановлений таким договором строк його дії не є тотожними категоріями.

Статтею 948 Цивільного кодексу встановлено, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Тобто із закінченням визначеного договором строку зберігання у поклажодавця виникає обов'язок забрати у зберігача передане на підставі такого провочину майно.

Окрім цього із закінченням встановленого договором строку зберігання зберігач має право вимагати від поклажодавця забрати річ, а останній зобов'язаний виконати вимогу зберігача (стаття 948 Цивільного кодексу України).

При цьому, закінчення строку зберігання не позбавляє зберігача обов'язку зберігати річ надалі, оскільки, згідно статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, та у стані, якому вона була прийнята на зберігання, при цьому цей обов'язок не припиняється із закінченням строку зберігання.

Водночас, згідно частини 3 статті 946 ЦК України продовження зберігання речі після спливу встановленого договором строку зберігання надає зберігачеві право вимагати оплати зберігання речі за весь фактичний час її зберігання.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Суд зазначає, що за приписами ст. 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Положеннями статті 615 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

За приписами ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 Договору зберігання сторонами було погоджено право зберігача достроково розірвати договір уразі невиконання поклажодавцем зобов'язань по Договору, повідомивши про це поклажодавця у строк 10 календарних днів.

Відповідно до ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що оскільки ПАТ «Укртранснафта» на умови позивача щодо оплатного зберігання не погодилось і нафту після закінчення безкоштовного строку зберігання не забрало, відбулась одностороння відмова Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс - Галичина» від Договору зберігання від 28.04.14р. № 4/2014, тобто, відбулось повне припинення зобов'язань за спірним Договором зберігання з 02.08.14 р., що відповідає приписам ст. ст. 611, 615, 651, 653 Цивільного кодексу України.

В подальшому, 24.10.2014 р. сторони підписали Додаткову угоду № 2 до Договору зберігання, якою визначили, що вони дійшли згоди розірвати Договір про надання послуг зі зберігання нафти № 4/2014 від 28.04.2014 р. з 10 серпня 2014 р..

Також пунктом 3 Додаткової угоди № 2 було визначено, що нафта вважається повернутою поклажодавцю згідно з актом приймання-передачі нафти зі зберігання 10.08.14 р..

Оформлення належним чином акта, вказаного у п. 2 цієї Додаткової угоди № 2 до Договору, буде свідчити про відсутність претензій сторін одна до одної (пункт 3 Додаткової угоди № 2).

При цьому, укладена між сторонами Додаткова угода № 2 від 24.10.14р., згідно якої сторони дійшли згоди розірвати Договір про надання послуг зі зберігання нафти № 4/2014 з 10 серпня 2014 року не спростовує встановленого судом факту щодо одностороннього припинення договору за ініціативою позивача ще з 02.08.14 р., а лише свідчить про оформлення сторонами у відповідності до ст. 654 Цивільного кодексу України наведених правовідносин.

На виконання умов вказаної Додаткової угоди № 2 сторонами було складено та підписано акт від 24.10.14 р. приймання - передачі нафти зі зберігання за Договором про надання послуг зі зберігання нафти № 4/2014 від 28.04.14 р., згідно якого зберігач передав, а поклажодавець прийняв зі зберігання нафту сиру в терміни визначені додатковою угодою в загальній кількості 46 732,600 метричних нетто тонн.

Окрім цього, згідно п. 3 вказаного акту розміщення нафти в резервуарних ємностях ПАТ «Укртранснафта» визначається далі договором оренди резервуарних ємностей від 24.10.14 р. № 31/14-031/24.

Так, судом встановлено, що 24.10.14 р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено Договір оренди резервуарних ємностей №32/14-031/24, відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар Е-1, інвентарний № 2756, резервуар Е-2, інвентарний № 2756а, резервуар Е-3, інвентарний № 3983, резервуар Е-4, інвентарний № 2779, резервуар Е-5, інвентарний № 2961, резервуар Е-6, інвентарний № 2962, резервуар Е-7, інвентарний № 2963б, резервуар Е-8, інвентарний № 2964, резервуар Р-ІІІ, інвентарний № 2986.

Відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Зокрема, пунктом 10.1. вказаного Договору оренди сторони визначили, що договір набирає чинності від дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, при цьому поширили його дію згідно зі ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України на період з 10.08.2014 р. по 31 грудня 2014 р. включно.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

За ст. 904 Цивільного кодексу України за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов'язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною 3 статті 947 Цивільного кодексу України передбачено, що при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі коли зберігання речі здійснюється на безоплатній основі поклажодавцем відшкодовуються витрати у межах фактично здійснених, при цьому зберігач має довести наявність таких витрат, підтвердити документально їх необхідність та не надмірність.

Спір у даній справі виник в зв'язку необхідністю, на думку позивача, компенсації відповідачем фактичних витрат зберігача, а саме грошових та інших організаційно - матеріальних витрат, понесених останнім за зберігання нафти після закінчення строку безоплатного її зберігання за Договором про надання послуг зі зберігання нафти № 4/2014 від 28.04.14 р., за період з 02.08.14 р. по 10.08.14 р. у розмірі 584 676,95 грн..

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Між тим, як встановлено судом, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б документально підтверджували понесення ним витрат за зберігання нафти у заявленому до стягнення розмірі у спірний період, отже суд позбавлений можливості забезпечити всебічне, об'єктивне і повне з'ясування та дослідження прав і обов'язків сторін, причин виникнення спору, зокрема, шляхом дослідження належних доказів, за умови вжиття всіх передбачених законом заходів для з'ясування дійсних обставин справи.

Зокрема, суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 вказаного закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому згідно п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Отже, факт понесення позивачем витрат зі збереження майна та виникнення обов'язку у відповідача щодо оплати таких витрат повинен підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, зокрема, платіжними дорученнями, квитанціями, видатковими накладними та інше, у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Разом з тим, всупереч вищевказаним положенням чинного законодавства відповідачем взагалі не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення ним у спірний період витрат, про відшкодування яких ним заявлено позовні вимоги у даній справі. Так, наведена у позовній заяві сума позовних вимог нічим не обґрунтована, оскільки під час провадження у справі позивач надав суду лише копії Договору зберігання, додаткових угод та актів до нього, а також листування між сторонами.

При цьому, жодних первинних документів, в тому числі фінансових, які б свідчили про понесення позивачем витрат на зберігання спірної нафти, суду надано не було.

Окрім того, саме лише зазначення понесених позивачем витрат в самостійно складеній позовній заяві без підтвердження цих витрат необхідною документацією та обґрунтуванням доцільності їх понесення не може бути прийнято судом як доказ в розумінні ст. 32 ГПК України.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Господарський суд всебічно і повно розглянувши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду даної справи, та розглянувши позов по суті, дійшов висновку що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, відповідними первинними доказами на підтвердження понесених витрат, а відтак суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача встановленої позивачем суми відшкодування, тому вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 23 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон