ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р.Справа № 915/1255/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Головея В.М,, ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання: Максиміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність № 09/06, дата видачі : 19.08.15;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність № 6095, дата видачі : 30.10.15;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

на рішення господарського суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року

по справі №915/1255/15

за позовом Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт

до Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

про стягнення 331 834,74 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України 331 834,74 грн., з яких 301 607,67 грн. основної заборгованості за зберігання майна за договорами № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, 27 872,46 грн. інфляційних втрат, 2 354,61 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року по справі №915/1255/15 (суддя Коваль С.М.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь Державного підприємства Миколаївський морський торгівельний порт основний борг у розмірі 301607 грн. 67 коп., 3 проценти річних у розмірі 2354 грн. 61 коп., 27834 грн. 61 коп. збитків від інфляції, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6635 грн. 93 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, та перерахувавши розрахунки позивача інфляційних втрат, дійшов висновку про їх помилковість та стягнув меншу суму відповідно до власних розрахунків.

Не погодившись із вказаним рішенням, до Одеського апеляційного господарського суду звернулось Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на підставі чого просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що договори закінчили свою дію 31.12.14 року, отже господарські зобовязання по зберіганню майна що виникли після цієї дати, виникли не на підставі договорів, а їх умови не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Отже, на думку апелянта, право вимоги виникло у апелянта на підставі ч.3 ст.946 ЦК України, однак листи які ним направлялись, містять вимоги щодо оплати рахунків за договорами, які закінчили свою дію.

Вимоги за ст.946 ЦК України позивачем не заявлялись, а тому апелянт вважає, що вимога щодо оплати послуг зі зберігання після закінчення строку дії договорів не заявлялась, а тому обовязок оплатити не виник.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.03.2014 між Державним підприємством Миколаївський морський торговельний порт (зберігач) та Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі начальника Миколаївського філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (поклажодавець) було укладено договори № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 зберігання майна (далі - договори), у відповідності до умов яких зберігач зобовязався надати поклажодавцю послуги щодо складування та зберігання (зберігання майна) в порядку та на умовах, визначених цим договором. Поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку дії цього договору майно, що наведено у переліку майна (додатки № 1, № 2), які є невід'ємними частинами цього договору.

Пунктом 2.1.1 та п.2.2.1 договорів сторони передбачили, що зберігач зобовязаний прийняти майно на зберігання, а поклажодавець передати зберігачеві майно на підставі акту прийому-передачі.

У відповідності до п.2.1.5, зберігач зобовязаний до 10 числа кожного місяця наступного за звітним оформлювати акти наданих послуг та виставляти рахунки поклажодавцю на оплату послуг.

Згідно з п.2.2.6 поклажодавець зобовязався внести плату за весь фактичний час його зберігання якщо останній після закінчення строку дії цього договору не забрав майно.

Умовами договору № 22-Р/44-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року (п.3.2) було визначено, що вартість послуг зі зберігання майна складає 29365,43 грн. без урахування ПДВ в місяць.

Умовами договору № 22-Р/46-В-МИІ-14 від 27.03.2014 (п.3.2) визначено, що поклажодавець щомісячно оплачує рахунки зберігача майна, виставлені на підставі актів прийому-передачі та актів наданих послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним, з рахунку вартості послуг зберігання майна: за додатком № 1: закрите зберігання (49 кв.м.) 0,52 грн. без ПДВ за 1 кв.м. за 1 добу; відкрите зберігання (602 кв.м.) 0,21 грн. без ПДВ за 1 кв.м. за 1 добу; за додатком № 2: крите зберігання майна-21342,00 грн. без ПДВ за місяць.

Умовами договору № 24-Р/46-В-МИІ-14 від 27.03.2014 (п.3.2) визначено, що поклажодавець щомісячно оплачує рахунки зберігача майна, виставлені на підставі актів прийому-передачі та актів наданих послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним, з рахунку вартості послуг зберігання майна: за додатком № 1: крите зберігання майна 7570,50 грн. без ПДВ за місяць.

Пунктом 3.3. договорів сторони передбачили, що поклажодавець щомісячно оплачує рахунки зберігача за зберігання майна, виставлені на підставі акту прийому-передачі та актів наданих послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним.

Відповідно до розділу 4 вищевказаних договорів, зберігач зобовязався складати та надавати на підпис поклажодавцю акти наданих послуг з зазначенням наданих послуг за місяць у двох примірниках. Поклажодавець підписує та повертає приймально-здавальні акти протягом двох діб, а також оплачує рахунки до 20-го числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 8.1 договорів визначено, що договори набирають чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діють по 31.12.2014 включно.

Згідно п.2.2.6, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Як вбачається з актів виконаних робіт від 28.02.2015 № 02748234, №02758234, №02768234, від 31.03.2015 № 05368234, № 05378234, № 05388234, від 30.04.2015 № 07308234, №07318234, №07328234, № 07328234, позивачем договірні зобов'язання були виконані у повному обсязі, визначений у договорах перелік майна було прийнято на зберігання, яке знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул. Заводська,23/14, в приміщенні, інв.№ 395.

На виконання договорів позивачем виставлені рахунки відповідачу:

від 28.02.2015 № 02748234 на суму 70 477,03 грн., № 02758234 від 61 975,32 грн., № 02768234 на суму 18 169,20 грн., які отримані представником Адміністрації 05.03.2015 року що підтверджується підписом в журналі реєстрації рахунків ДП «ММТП» за 2015 рік (а.с.90-91);

Рахунки від 31.03.2015 № 05368234 на суму 9084,60 грн., № 05378234 на суму 31261,08 грн., № 05388234 на суму 35238,52 грн. які направлені позивачем разом з листом від 07.04.2015 ДП ММТП № 40/344 та отримані представником відповідача 08.04.15 року згідно відмітки на листі;

Рахунки від 30.04.2015 р. № 07308234 на суму 35 238,52 грн., № 07318234 на суму 31 078,80 грн., № 07328234 на суму 9084,60 грн., які направлені відповідачу разом з листом від 08.05.2015 № 40/503 та отримані 08.05.15 року згідно відмітки на листі.

17.04.2015 адміністрація Миколаївського морського порту листом № 18-06/1201 повідомила ДП ММТП щодо наміру повернення майна зі зберігання за договорами від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 та оформленням сторонами актів приймання-передачі 30.04.2015.

За актами прийому-передачі майна від 30.04.2015, майно, що було предметом договорів від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 повернуто Миколаївській філії ДП Адміністрація морських портів України.

Проте, зважаючи на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами зберігання майна № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, оплату за зберігання позивачем майна не здійснив, позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про сплату заборгованості у розмірі 301607,67 грн., а також інфляційних втрат, та 3% річних.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як свідчать обставини справи, між сторонами були укладені договори зберігання, які станом на 31.12.14 року закінчили строк своєї дії, однак майно не було повернуто зберігачем поклажодавцеві до закінчення строку дії договорів, а майно повернуто лише 30.04.2015 року.

Частиною 3 статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Згідно п.2.2.6, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Отже, враховуючи положення ст.946 ЦК України, та умови п.2.2.6 договору, судова колегія вважає цілком обґрунтованими висновки суду про наявність підстав для сплати відповідачем вартості послуг зберігання майна за весь фактичний час його зберігання до 30.04.2015 року.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що строк дії договорів вже сплив на момент надання спірних послуг зі зберігання, суд зазначає, що в даному випадку підлягає застосуванню частина 2 ст.530 ЦК України, і термін виконання боржником зобовязання по оплаті коштів складає сім днів з моменту предявлення вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про оплату послуг зберігання за договорами від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 листами від 12.03.2015 № 04/255, від 07.04.2015 ДП ММТП № 40/344, від 08.05.2015 № 40/503, відповідно до яких позивач звертався до відповідача з вимогою щодо сплати рахунків та підписання актів виконаних робіт.

Таким чином, вимогу про сплату послуг за січень-лютий позивач заявив 12.03.2015 року, послуг за березень 08.04.15 року, за квітень 08.05.2015 року, отже саме з цих дат розпочався семиденний термін виконання відповідачем своїх обовязків щодо оплати послуг зберігання.

Оскільки поклажодавцем не сплачено заборгованість у розмірі 301607,67 грн. в строки, визначені ст.530 ЦК України, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення вказаних коштів в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність вимог позивача, заявлених в позовній заяві ч.3 ст.946 ЦК України судова колегія не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд розяснює, що позовні вимоги стосуються і надання послуг за договорами від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14, які закінчили строк дії, однак залишились зобовязання сторін; так і положень ст.946 ЦК України, при цьому умови вказаної статті і п.2.2.6 договору є аналогічними.

Таким чином, при укладенні договорів сторони узгодили, що у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання, тобто за взаємною згодою сторони визначили зобовязання відповідача оплачувати фактичне надання послуг навіть після закінчення строку дії договорів.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат, 3% річних, здійснений судом, за наслідками чого судова колегія дійшла висновку про вірність розрахунку та його обгрунтованість.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року по справі №915/1255/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови складений та підписаний 03.12.2015 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.М. Головей

Суддя В.А. Лисенко