РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015Справа № 910/25328/15

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

ОСОБА_2

про стягнення 10 893, 14 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_3 за довіреністю № 735 від 19.03.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи на стороні позивача: не з'явився;

від третьої особи на стороні відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - відповідач) про стягнення 10 893, 14 грн. Також позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» було укладено Договір купівлі-продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р., відповідно до якого позивач отримав право вимоги до боржників щодо сплати суми заборгованості за заподіяння шкоди страхувальникам, зокрема, право вимоги за страховим випадком від 21.03.2013 р. - дорожньо-транспортною пригодою за участю автомобіля «Suzuki New Grand Vitara Jlx», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, та автомобіля «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25328/15, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, розгляд справи призначено на 21.10.2015 р.

20.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.11.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.11.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 23.11.2015 р.

23.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та заяву про припинення провадження у справі з огляду на погашення відповідачем 10.11.2015 р. боргу в сумі 9 893,14 грн.

Від відповідача також надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якої він проти позову заперечує, вказуючи на те, що ним було сплачено страхове відшкодування в сумі 9 893, 14 грн., що з урахуванням встановленої франшизи в розмірі 1 000, 00 грн. повністю покриває заявлені позивачем вимоги.

Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання 23.11.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 23.11.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.07.2012 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 09-02-5668618 (далі - Договір), за умовами якого застрахованим транспортним засобом є автомобіль «Mazda 3», номер кузова НОМЕР_3, 2007 року випуску.

Згідно з п. 2.1. Договору до страхових випадків віднесено пошкодження ТЗ, безумовна франшиза за яким складає 1,0%.

Відповідно до п. 5.1. Договору територією його дії є Україна.

Строк дії Договору - з 17.07.2012 р. по 16.07.2013 р. (п. 5.2. Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2013 р. приблизно о 09 год. 20 хв. по вул. Богатирська - вул. Полярна у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Suzuki New Grand Vitara Jlx», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, через те, що останній, залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення із застрахованим ТДВ «Страхова компанія «Провіта» автомобілем «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 05.04.2013 р. у справі № 756/4526/13-п (3-2252/13) ОСОБА_2 був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови та відносно чого не заперечують сторони, в її тексті було допущено описку в назві автомобіля, яким керував ОСОБА_2, що однак не змінює суті обставин, встановлених судом в справі про адміністративне правопорушення.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу АЕ № 0904957 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля марки «Suzuki New Grand Vitara Jlx», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на строк з 13.11.2012 р. по 12.11.2013 р. з встановленим розміром франшизи - 1 000, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

За змістом Витягу з АІПС ДТП № 9174157, автомобіль «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження бокової правої частини.

29.03.2013 р. Суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 11420/11 від 28.02.2011 р. на замовлення ТДВ «Страхова компанія «Провіта» було складено Звіт № 3304/03/13, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП складає 13 477, 57 грн.

11.04.2013 р. страхувальник звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Провіта» із заявою про виплату страхового відшкодування, яке просив перерахувати на картковий рахунок № НОМЕР_4.

Листом № 478/2.3.1. від 23.04.2013 р. вигодонабувач - ПАТ «Банк Форум» повідомив ТДВ «Страхова компанія «Провіта», що страхувальник ОСОБА_4 виконала всі зобов'язання за Кредитним договором №0032/07/00-AL7 від 16.07.2007 р., та просив виплатити страхове відшкодування страхувальнику - ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що на підставі платіжного доручення № 63204 від 12.07.2013 р. ТДВ «Страхова компанія «Провіта» виплатило страхувальнику 10 000, 00 грн. із призначенням платежу: «Виплата страхового відшкодування зг.дог.страх.№09/02-5668618 від 09.07.12р. , та Страх.Акту 02-12073/1, для зарах.на к/рНОМЕР_4 ОСОБА_4 Без ПДВ».

04.08.2014 р. між ТДВ «Страхова компанія «Провіта» та страхувальником ОСОБА_4 була укладена Угода № 02-12073/1 про розмір страхового відшкодування.

Пунктом 1 вищевказаної Угоди передбачено, що відповідно до умов п. 8.3.7 Договору добровільного страхування наземного транспорту № 09/02-5668618 від 09.07.2012 р. (далі - Договір) сторони дійшли взаємної згоди в тому, що розмір страхового відшкодування за страховим випадком, який мав місце 21.03.2013 р., з транспортним засобом «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2, який є застрахованим за Договором, становить: 10 893, 14 грн., яке сплачується страховиком 2-ма частинами.

За умовами п.п. 2, 3 вищевказаної Угоди, перша частина страхового відшкодування в сумі 10 000, 00 грн. була сплачена платіжним дорученням № 63204 від 12.07.2013 р. Друга частина страхового відшкодування в сумі 893, 14 грн. згідно страхового акту № 02-12073/1, перераховується протягом п'яти робочих днів з дня підписання цієї на рахунок страхувальника, вказаний у даній Угоді (АТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунковий рахунок НОМЕР_7, МФО 322904, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, картковий рахунок № НОМЕР_4).

ТДВ «Страхова компанія «Провіта» було затверджено Страховий акт № 02-12073/1, в якому зазначено розрахунок суми страхового відшкодування: 10 000, 00 грн. - попередня виплата; 893, 14 грн. - сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику згідно угоди про розмір страхового відшкодування № 02-12073/1.

04.08.2014 р. ТДВ «Страхова компанія «Провіта» на підставі платіжного доручення № 3685 сплатило на рахунок страхувальника у АТ «Райффайзен Банк Аваль» 893, 14 грн. із призначенням платежу: «виплата страх.відшкод.зг.дог.страх.№09-02-5668618 від 09.07.2012р., та Страх.Акту №02-12073/1; попов. КР НОМЕР_4; ОСОБА_4 ; ІПН-НОМЕР_5 без ПДВ».

10.09.2014 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» (продавець) та позивачем (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу прав на регресні вимоги, відповідно до п. 3.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на регресні вимоги, які включають в себе регресні справи (перелік яких міститься у Додатку № 1 до цього Договору), а покупець приймає такі регресні вимоги та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що загальна кількість регресних справ зазначається у Додатку № 1.

Згідно з п. 5.1. Договору купівлі-продажу від 10.09.2014 р., винагорода в якості вартості прав на регресні вимоги сплачується у національній валюті України та складає 93 880, 00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 5.2. Договору купівлі-продажу від 10.09.2014 р., покупець сплачує винагороду протягом 10 (десяти) банківських днів з дня укладення та підписання сторонами даного договору шляхом внесення коштів на рахунок продавця наданий у даному договорі.

Згідно з п. 9.1. Договору купівлі-продажу від 10.09.2014 р., даний договір починає діяти в дату підписання договору та укладений на невизначений строк.

Відповідно до додатку № 1 до Договору купівлі - продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р., до позивача, зокрема, перейшло право на регресні вимоги до ОСОБА_2

Так, на виконання умов зазначеного вище Договору, позивач перерахував на розрахунковий рахунок Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» 93 880, 00 грн. винагороду в якості вартості прав на регресні вимоги, що підтверджується квитанціями № ПН 17066 від 10.09.2014 р., № 12502639 від 11.09.2014 р., № 12509201 від 12.09.2014 р., № 12518504 від 15.09.2014 р., № ПН 26431 від 16.09.2014 р., № ПН 29317 від 17.09.2014 р., № ПН 31829 від 18.09.2014 р., № ПН 34078 від 19.09.2014 р., № ПН 38370 від 23.09.2014 р., № 12571745 від 25.09.2014 р., на загальну суму 93 880, 00 грн.

12.09.2014 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», як продавцем, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як покупцем, було укладено додаткову угоду до Договору купівлі-продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р., якою сторони домовились внести зміни до п. 1.4. ст. 1. «визначення» та викласти її в наступній редакції: «регресні вимоги» - права вимоги до боржників щодо сплати суми заборгованості за заподіяння шкоди страхувальникам/потерпілим/страховику як в порядку регресу, суброгації, так і в іншому порядку відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи вказані обставини позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Після порушення провадження у справі відповідач 10.11.2015 р. перерахував позивачу в якості суми страхового відшкодування 9 893, 14 грн., щодо решти суми заявлених вимог, відповідач заперечив з підстав визначення Полісом серії АЕ № 0904957 франшизи у розмірі 1 000, 00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що провадження у справі в частині вимог про стягнення 9 893, 14 грн. має бути припинено, а в частині стягнення 1 000, 00 грн. має бути відмовлено з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Як зазначалось вище, у відповідності до Звіту № 3304/03/13, збиток, завданий власнику автомобіля «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП складає 13 477, 57 грн.

ТДВ «Страхова компанія «Провіта» на підставі Страхового акту та Угоди про розмір страхового відшкодування сплатило страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 10 893, 14 грн. на підставі платіжних доручень № 63204 від 12.07.2013 р. та № 3685 від 04.08.2014 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

При цьому, Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012 звертав увагу на те, що норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, ТДВ «Страхова компанія «Провіта» не керувалось нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ОСОБА_4 Договору, у відповідності до умов якого ТДВ «Страхова компанія «Провіта» і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Так, згідно з п. 12.1. Договору виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком на користь страхувальника (або на користь вигодонабувача в разі його наявності за письмовою вимогою) відповідно до умов, зазначених в заяві на страхування, цього Договору, Правил та чинного законодавства України, на підставі заяви на виплату страхового відшкодування та страхового акту.

Пунктом 12.2. Договору передбачено, що розмір завданих збитків встановлюється відповідно до чинного законодавства України. Відшкодуванню підлягають тільки прямі збитки, що спричинені страховим випадком.

За умовами п. 12.13. Договору якщо зобов'язання страхувальника перед вигодонабувачем (в разі його наявності), які забезпечені заставою ТЗ, виконані в повному обсязі, що письмово підтверджено вигодонабувачем, здійснення виплати страхового відшкодування проводиться у спосіб, обраний страхувальником: у випадку сплати згідно з актом/звітом автотоварознавчого дослідження, актами виконаних робіт, закритими замовленнями-нарядами, угодою про розмір страхового відшкодування, заявою на виплату страхового відшкодування, в тому числі, шляхом перерахування коштів на вказаний страхувальником рахунок.

Разом з цим, ТДВ «Страхова компанія «Провіта» і не повинно було керуватися положеннями вказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини ТДВ «Страхова компанія «Провіта» і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до ТДВ «Страхова компанія «Провіта» дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону ТДВ «Страхова компанія «Провіта» після виплати страхового відшкодування отримало право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання страховиком свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АЕ/0904957, розмір франшизи становить 1 000, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати ТДВ «Страхова компанія «Провіта» 9 893, 14 грн., чого позивачем під час розрахунку заявлених вимог враховано не було.

В силу вимог ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, при цьому, відповідно до ч. 1 ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, за приписами зазначених норм, уступка первісним кредитором права вимоги до його боржника новому кредиторові здійснюється у тій самій формі, на тих самих умовах і у тому саме обсязі, що і основне зобов'язання, яке існувало на момент переходу прав, і такі права мають бути підтверджені належними документами.

Як зазначалось вище, на підставі Договору від 10.09.2014 р. позивач набув право вимоги за договором добровільного страхування автотранспорту, укладеним між ТДВ «Страхова компанія «Провіта» (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник), відповідно до якого застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно зі ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Проте, на взаємовідносини, які склались між сторонами у справі, положення ст. 515 ЦК України не розповсюджується, вимоги, які передаються в даному випадку не носять особистого характеру, зважаючи на приписи ст. 515 ЦК України, а умовами договору передбачено, що боржниками є - особи, які винні/відповідальні за завдання матеріальних збитків. В силу норм закону, враховуючи, що страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов'язковим, тому враховуючи положення ст. 1194 ЦК України та ст. 12.1, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (винуватець несе відповідальність за шкоду, яка не покривається відповідним полісом), відповідальними особами за шкоду завдану майну третіх осіб під час ДТП за участю застрахованого автомобіля є саме страховики боржників, то обов'язок з відшкодування збитків у межах лімітів покладається на таких страховиків.

Частиною 2 ст. 516 ЦК України передбачено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 518 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

З правових конструкції відповідних правових норм випливають як обов'язки нового кредитора у зобов'язанні, зокрема, на нового кредитора покладається обов'язок повідомити боржника про перехід прав у зобов'язанні, оскільки в протилежному випадку новий кредитор несе ризик настання для себе різного роду несприятливих правових наслідків, так і права боржника у такому зобов'язанні, за якими, боржник має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором, не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні або виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові.

Доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу прав на регресні вимоги від 10.09.2014 р. суду надано не було.

Факт повідомлення відповідача про перехід прав у зобов'язанні за Договором відповідачем не спростований.

Таким чином, на підставі зазначеного слід дійти висновку, що позивач правомірно заявив до стягнення з відповідача 9 893, 14 грн.

Разом з тим, як зазначалось вище, після порушення провадження у справі відповідач погасив вказаний борг, з огляду на що наразі відсутній предмет спору в означеній частині вимог.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Як на тому наголошено в п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

На підставі зазначеного суд припиняє провадження в частині розгляду позовних вимог про стягнення 9 893, 14 грн.

У свою чергу, що стосується решти позовних вимог, про стягнення 1000, 00 грн., в їх задоволенні суд відмовляє, оскільки позивач не врахував необхідність зменшення страхового відшкодування на суму франшизи.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено факт виплати страхового відшкодування на суму 9 893, 14 грн. після порушення провадження у даній справі, в цій частині провадження припиняється, в іншій частині суд в позові відмовляє через безпідставність позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в частині вимог, щодо яких суд припинив провадження у справі, так як спір в цій частині виник з його вини, в іншій частині - на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі № 910/25328/15 в частині розгляду позовних вимог про стягнення 9 893 (дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто три) грн. 14 коп.

2. В задоволенні позовних вимог про стягнення 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. страхового відшкодування відмовити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, місто Київ, вулиця Артема, будинок 40; ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (04114, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_6) 1 106 (одну тисячу сто шість) грн. 19 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака