ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Справа № 915/1717/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1)

до відповідача Відкритого акціонерного товариства "Вознесенський спецагропромтранс", вул. Жовтневої революції, 254, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56500 ()

про стягненнязбитків у сумі 206 571, 29 грн., в тому числі 58 271, 50 грн. - реальних збитків і 148 299, 79 грн. - упущеної вигоди.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 598 від 13.12.2014 року;

від позивача: ОСОБА_4, довіреність № 673 від 28.09.2015 року (при оголошенні вступної та резолютивної частин рішення не був присутній у судовому засіданні);

від відповідача: Косогов О.М., керівник.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до відповідача Відкритого акціонерного товариства "Вознесенський спецагропромтранс" про стягнення збитків у сумі 206 571, 29 грн., в тому числі 58 271, 50 грн. - реальних збитків і 148 299, 79 грн. - упущеної вигоди.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 28.09.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 21.10.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 21.10.2015 року розгляд справи відкладено на 11.11.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 11.11.2015 року розгляд справи відкладено на 18.11.2015 року.

В судовому засіданні 18.11.2015 року оголошувалась перерва до 25.11.2015 року.

В судовому засіданні 25.11.2015 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивач ФОП ОСОБА_1 має у власності автобуси, які з 2002 року використовує для перевезення пасажирів на міжміських (приміських) автобусних маршрутах загального користування на підставі договорів, укладених з Миколаївською обласною державною адміністрацією.

З 2007 року по 20.08.2011 року ці автобуси розміщувались на території відповідача ВАТ "Вознесенський спецагропромтранс" на підставі договорів про надання платних послуг та оперативної оренди.

У зв'язку з розірванням між сторонами господарських відносин 20.08.2011 року позивач забрав з вищевказаної території відповідача усі транспортні засоби, крім одного - автобусу ПАЗ 3205 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Представники позивача зазначили, що вказаний автобус позивач не зміг забрати, оскільки керівник відповідача не дозволив цього зробити у зв'язку з наявністю у позивача заборгованості за вищевказаними договорами.

На момент припинення між сторонами договірних відносин автобус був у справному стані, однак станом на сьогоднішній день з вини відповідача ВАТ "Вознесенський спецагропромтранс" вказаний автобус знаходиться у розукомплектованому стані.

Враховуючи, що автобус у розукомплектованому стані позивачу не потрібен, то позивач просить стягнути з відповідача суму завданих йому реальних збитків в сумі 58 271, 50 грн., розмір яких взято позивачем, виходячи з середньої вартості аналогічних автобусів за даними порталу AVTO.RIA.COM.

Крім того, позивач зазначив, що розмір його упущеної вигоди у вигляді чистого прибутку за останні три роки, яку він отримав би від експлуатації автобусу, якщо б відповідач не утримував автобус, становить 148 299, 79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 12, 22, 386, 1166 ЦК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов (арк. 55-57) та просив суд в позові відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив наступне.

В зв'язку з постійним невиконанням ФОП ОСОБА_1 ще з 2007 року договірних зобов'язань ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» з 20.08.2011 року в односторонньому порядку розірвав договори з надання ФОП ОСОБА_1 платних послуг з розміщення, технічного обслуговування, та проведення технічного контролю транспортних засобів, а також договір оренди майна, та звернувся з відповідним позовом у господарський суд Миколаївської області, який своїм рішенням № 5016/1360/2012(6/90) від 02.08.2012 року стягнув з ФОП ОСОБА_1 на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» 95 875, 70 грн.

20.08.2011 року ФОП ОСОБА_1 забрав з території ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» усі належні йому транспортні засоби за винятком автобусу ПАЗ-3205, реєстраційний номер НОМЕР_2, який на той час знаходився в неробочому стані, а тому на його транспортування та вирішення питання подальшого гаражування ОСОБА_1 прийшлося б понести відповідні витрати.

Слід зазначити, що автобус був переданий слідчим Вознесенського МВ УМВС Косогову О.М. на зберігання до вирішення питання по суті кримінальної справи, відкритою за заявою ОСОБА_1

12.06.2014 року ВДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області був описаний й арештований автобус ПАЗ-3205, 1991 року реєстраційний номер НОМЕР_2 та переданий на відповідальне зберігання Косогову О.М., про що було складено відповідний акт.

В процесі судового засідання у Вознесенському міськрайонному суді було встановлено, що саме робітники ФОП ОСОБА_1 розукомплектували зазначений автобус та що ОСОБА_1 не надав суду ніяких доказів того, що автобус вибув з його володіння помимо його волі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Позивач ФОП ОСОБА_1 на підставі договору № 2/3-П від 18.03.2011 року, укладеному з Миколаївською обласною державною адміністрацією, здійснював перевезення пасажирів на міжміських (приміських) автобусних маршрутах загального користування. Договір припинив свою дію з 23.02.2015 року (арк. 13-15, 16, 88).

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - автобусу ПАЗ 3205, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (арк. 19).

З 2010 року позивач ФОП ОСОБА_1 розміщував свої транспортні засоби, в тому числі й автобус ПАЗ 3205, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, на території відповідача ВАТ "Вознесенський спецагропромтранс" на підставі договорів про надання платних послуг та оперативної оренди (арк. 102-105).

З 20.08.2011 року договірні відносини між сторонами припинено, що не заперечується сторонами у справі.

У зв'язку з припиненням між сторонами господарських відносин, 20.08.2011 року позивач ФОП ОСОБА_1 забрав з вищевказаної території відповідача усі транспортні засоби, крім одного - автобусу ПАЗ 3205 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

В позовній заяві позивач зазначив, що вищевказаний автобус він не зміг забрати, оскільки керівник відповідача не дозволив цього зробити у зв'язку з наявністю у позивача заборгованості за вищевказаними договорами. В судовому засіданні 18.11.2015 року представник позивача ФОП ОСОБА_1 зазначив, що вказаний автобус позивач не забирав у зв'язку з наявністю заборгованості перед відповідачем ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», однак, враховуючи, що відповідач ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» в подальшому звернувся до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості, яка стягнута з ФОП ОСОБА_1 рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.08.2012 року по справі № 5016/1360/2012(6/90) (арк. 10-12), утримання відповідачем ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» автобусу, що є предметом спору, є незаконним.

В подальшому на виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 02.08.2012 року по справі № 5016/1360/2012(6/90) видано наказ про примусове виконання від 20.08.2012 року (арк. 58).

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Вознесенського МРУЮ від 12.09.2012 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду від 20.08.2012 року по справі № 5016/1360/2012(6/90) (арк. 59).

Листом від 21.03.2013 року позивач ФОП ОСОБА_1 вперше звернувся до відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» з вимогою повернути автобус ПАЗ 3205, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (арк. 60), на що отримав відповідь від відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» про безпідставність вимог та необхідність надання договору на зберігання та акту прийому-передачі зазначеного автобусу (арк. 61).

В свою чергу 12.03.2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області із заявою, в якій повідомив про те, що посадові особи ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» утримують та розукомплектували автобус, який належить позивачу на праві власності.

19.04.2013 року слідчим СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області було проведено обшук на території ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», за результатами якого встановлено наявність на території останнього автобусу ПАЗ 3205 та його непридатність до експлуатації. Автобус ПАЗ 3205 був переданий на відповідальне зберігання під розписку керівнику відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» Косогову О. М. (протокол обшуку від 19.04.2013 року, розписка про зберігання від 19.04.2013 року) (арк. 62-64).

Постановою слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області від 18.03.2014 року кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000582 від 17.03.2014 року щодо самоправства посадовими особами ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», на підставі п. 2 ч. 1 ст. 384 КПК України закрито в зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (арк. 65).

12.06.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Вознесенського МРУЮ при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» загальної суми боргу в розмірі 106 630, 94 грн. проведено опис майна, що належить боржнику, зокрема, описано та накладено арешт на транспортний засіб - автобус ПАЗ 3205 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. Заборонено відчуження та користування транспортним засобом, передано останній на відповідальне зберігання керівнику відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» Косогову О. М. (акт опису й арешту майна від 1206.2014 року) (арк. 66-67).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.09.2014 року по справі № 473/1989/14-ц залишено без задоволення позовну заяву ОСОБА_1 до ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішення суду мотивоване недоведеністю факту вибуття автобусу ПАЗ державний номер НОМЕР_2 з володіння ОСОБА_1 помимо його волі (арк. 68).

Рішення суду не оскаржувалось та набрало чинності 29.09.2014 року.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» на користь позивача ФОП ОСОБА_1:

-реальних збитків в сумі 58 271, 50 грн. - вартості автобусу, розмір якого взято позивачем, виходячи з середньої вартості аналогічних автобусів за даними порталу AVTO.RIA.COM (арк. 36-38), оскільки останній у розукомплектованому стані позивачу не потрібен;

- розміру упущеної вигоди у вигляді чистого прибутку за останні три роки в сумі 148 299, 79 грн. (арк. 39-49), яку позивач отримав би від експлуатації автобусу, якщо б відповідач не утримував автобус.

На підтвердження факту знаходження транспортного засобу, що є предметом спору, у справному стані станом на 20.08.2011 року (дата припинення між сторонами договірних правовідносин), а також на підтвердження факту вини відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» у розукомплектуванні транспортного засобу позивач ФОП ОСОБА_1 посилається на: лист голови Вознесенської районної ради Миколаївської області від 17.11.2015 року № 282-05-04 про те, що ФОП ОСОБА_1 звертався до голови з проханням вирішення питання про повернення транспортного засобу з території ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» (арк. 110), протоколи допиту свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 від 27.05.2013 року, від 08.06.2013 року, протокол одночасного допиту осіб від 28.05.2013 року (арк. 111-118, 125-126), протокол контролю КТЗ від 01.07.2011 року (арк. 124), поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 30.06.2011 року (арк. 163), договір на технічне обслуговування та ремонт техніки від 01.01.2011 року (арк. 164-165), акти здачі-прийняття робіт про ремонт двигуна від 19.08.2011 року (арк. 166-167), журнал перед рейсового випуску транспорту на лінію механіка позивача (арк. 170-185).

Натомість, відповідач ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», спростовуючи вищевказані твердження та зазначаючи про відсутність вини відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» у розукомплектуванні транспортного засобу, вказуючи, що саме працівниками позивача ФОП ОСОБА_1транспортний засіб був розібраний, посилається на: лист Вознесенського міського відділу УМВС України в Миколаївській області від 20.10.2015 року вих. № 43/13515 про відсутність доказів розукомплектування транспортного засобу працівниками ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» (арк. 73); лист Вознесенського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 16.11.2015 року вих. № 43/151 про розукомплектування транспортного засобу водіями ФОП ОСОБА_1 з його дозволу (арк. 94), постанову слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області від 13.06.2013 року про часткову відмову в задоволенні клопотання (про призначення товарознавчої експертизи) (арк. 95), протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 16.06.2013 року (арк. 99-100), журнал реєстрації проведення ТО-1, ТО-2 автомобілів ОСОБА_1 (арк. 106-108).

При вирішенні спору судом враховано наступне.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до п. 3 Оглядового листа ВГСУ «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків» від 14.01.2014 року № 01-06/20/2014 у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором та чи вживав кредитор заходів щодо їх відшкодування.

Отже, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися конкретні заходи, своєчасно вжиті кредитором для їх одержання.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто, втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру втраченої вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобов'язання належним чином.

Системний аналіз ст. 22, 623 ЦК України, ст. 224, 225 ГК України дозволяє дійти висновку, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) противоправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Підставою для відшкодування збитків є вина особи, яка їх заподіяла, за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями винної особи і самими збитками.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено суду наявність усіх елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, листом від 21.03.2013 року позивач ФОП ОСОБА_1 вперше звернувся до відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» з вимогою повернути автобус ПАЗ 3205, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (арк. 60).

Суду не подано будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» примусово утримував вказаний транспортний засіб, а також не подано будь-яких доказів, які б підтверджували, що в період з 20.08.2011 року (дата припинення договірних відносин між сторонами) по 21.03.2013 року позивач вживав будь-яких заходів щодо повернення належного йому майна, що свідчить про недоведеність як факту вчинення відповідачем неправомірних дій та його вини, так і факту вжиття кредитором (позивачем) заходів щодо одержання доходів від експлуатації транспортного засобу.

Крім того, 19.04.2013 року автобус ПАЗ 3205 був переданий на відповідальне зберігання під розписку керівнику відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» Косогову О. М. (протокол обшуку від 19.04.2013 року, розписка про зберігання від 19.04.2013 року) (арк. 62-64), а 12.06.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Вознесенського МРУЮ описано та накладено арешт на транспортний засіб - автобус ПАЗ 3205 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. Заборонено відчуження та користування транспортним засобом, передано останній на відповідальне зберігання керівнику відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» Косогову О. М. (акт опису й арешту майна від 12.06.2014 року) (арк. 66-67).

Таким чином, знаходження транспортного засобу у відповідача ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» на відповідальному зберіганні також не свідчить про вчинення ним протиправних дій (ст. 100 КПК України, ст. 57, 59 Закону України "Про виконавче провадження"), а позивач ФОП ОСОБА_1 в свою чергу не міг використовувати протягом заявленого періоду транспортний засіб й, як наслідок, отримувати доходи від його експлуатації.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.09.2014 року по справі № 473/1989/14-ц також встановлено недоведеність факту вибуття автобусу ПАЗ державний номер НОМЕР_2 з володіння ОСОБА_1 помимо його волі (арк. 68), що також свідчить про недоведеність факту вчинення відповідачем неправомірних дій та його вини.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди є безпідставними.

Щодо тверджень позивача про наявність правових підстав для стягнення реальних збитків (вартості автобусу), то слід зазначити, що в цій частині позовних вимог позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме внаслідок неправомірних дій відповідача був приведений у непридатний для експлуатації стан (розукомплектований) транспортний засіб. Крім того, постановою слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області від 18.03.2014 року кримінальне провадження щодо самоправства посадових осіб ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 384 КПК України закрито в зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (арк. 65).

Крім того, як вказано вище, на транспортний засіб - автобус ПАЗ 3205 звернено стягнення в процесі виконання зведеного виконавчого провадження про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» заборгованості, а саме: накладено арешт та призначено оцінювача для визначення вартості майна з метою його подальшої реалізації (арк. 101).

При цьому, безпідставними є посилання позивача на п. 3.2 договору № 4/01-10 від 01.01.2010 року, укладеному між сторонами, відповідно до якого виконавець ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» зобов'язався надати замовнику ФОП ОСОБА_1 охоронювану площадку, оскільки строк дії даного договору закінчився 31.12.2010 року (арк. 102).

Натомість, умовами договору оперативної оренди № 15/12/10 від 15.12.2010 року, укладеному між сторонами у справі зі строком дії до 14.12.2011 року, саме на орендаря ФОП ОСОБА_1 було покладено обов'язок самостійно забезпечувати схоронність належних йому транспортних засобів (п. 2.3 договору) (арк. 104).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність як факту протиправної поведінки відповідача та його вини, так і причинного зв'язку між діями та самими збитками.

Статтею 55 КонституціїУкраїни передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем у справі не доведено суду належними та допустимими доказами факту завдання збитків. В позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір в сумі 3 098, 57 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 3 098, 57 грн. (три тисячі дев'яносто вісім грн. 57 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 30.11.2015 року

Суддя Е.М. Олейняш