ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року Справа № 906/806/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Воліка І.М., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма"
на рішення та постановугосподарського суду Житомирської області від 15.07.2015 Рівненського апеляційного господарського суду від 26.08.2015
у справі№ 906/806/15 господарського суду Житомирської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Банк "Київська Русь"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма"
простягнення 7 121 940,03 грн.,
за участю представників:
від позивачаТолсторебров І.М.
від відповідачаСметанкіна Т.В.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Київська Русь" (далі - ПАТ "Банк "Київська Русь") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк "Київська Русь" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма" (далі - ТОВ "Юнік Фарма") про стягнення з відповідача на користь ПАТ "Банк "Київська Русь" 7 121 940,03 грн., з яких 3 762 400,00 грн. - заборгованість за кредитом, 224 317,99 грн. - проценти за користування кредитними коштами, 24 161,29 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами, 777 829,69 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 551 625,53 грн. - 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 18 097,61 грн. - 30% річних за несвоєчасну сплату процентів, 1 763 507,92 грн. - сума інфляційного збільшення заборгованості за кредитом.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 15.07.2015 у справі № 906/806/15 (суддя Лозинська І.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Юнік Фарма" на користь ПАТ "Банк "Київська Русь" 3 762 400,00 грн. боргу по кредиту, 224 317,99 грн. процентів за користування кредитними коштами, 24 161,29 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами, 777 829,69 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 551 625,53 грн. 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 1 389 474,40 грн. інфляційних втрат. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.08.2015 (колегія суддів у складі: Крейбух О.Г. - головуючого, Юрчук М.І., Демянчук Ю.Г.) рішення господарського суду Житомирської області від 15.07.2015 у справі № 906/806/15 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Житомирської області від 15.07.2015 та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.08.2015 у справі № 906/806/15, ТОВ "Юнік Фарма" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені рішення та постанову і передати справу на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані судові акти прийняті з порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 05.11.2015 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Воліка І.М., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ТОВ "Юнік Фарма" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 17.11.2015 о 10 год. 40 хв.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Юнік Фарма", який надійшов до Вищого господарського суду України 17.11.2015 до початку судового засідання, ПАТ "Банк "Київська Русь" проти касаційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 03.07.2014 між ПАТ "Банк "Київська Русь" (Банк) та ТОВ "Юнік Фарма" (Позичальник) було укладено кредитний договір № 13/2014-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - Кредитний договір).

За умовами п. 1.1 Кредитного договору Банк зобов'язався відкрити Позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та надати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим Договором, а Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.2 Кредитного договору встановлено ліміт кредитної лінії, відкритої Позичальнику, у розмірі 4 000 000,00 грн., кінцевий термін повернення кредиту - 30.12.2014.

У п. 1.1.5 Кредитного договору сторони погодили процентну ставку за користування кредитом - 25% річних.

У п. 4 Кредитного договору визначені умови повернення кредиту Позичальником, нарахування та сплати процентів, винагороди Банку. Так, зокрема, передбачено, що:

- повернення кредиту Позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок відповідно до Графіка (Додаток № 1 від 03.07.2014);

- у випадку порушення Позичальником строків повернення кредиту, сума несплаченої в строк заборгованості за кредитом вважається простроченою та наступного робочого дня переноситься Банком на рахунки для обліку простроченої заборгованості Позичальника за кредитом;

- проценти за користування кредитом нараховуються Банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту. Проценти нараховуються на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році;

- нарахування Банком процентів здійснюється щомісячно за період з першого числа поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно та у день остаточного повернення кредиту. День повернення кредитних коштів в часовий інтервал при розрахунку процентів не включається;

- сплата Позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця, виходячи із фактичної заборгованості за кредитом;

- у випадку порушення Позичальником встановлених строків сплати процентів, сума неоплачених в строк процентів вважається простроченою та переноситься Банком на рахунки для обліку прострочених нарахованих доходів не пізніше наступного робочого дня після встановленого строку сплати процентів;

- всі платежі Позичальника, передбачені Кредитним договором, вважаються здійсненими в установлений строк, якщо сума платежів в повному розмірі надійшла на рахунок Банку до закінчення операційного дня Банку, що є останнім днем строку сплати платежу, передбаченого Кредитним договором.

Згідно з п. 6.1.3 Кредитного договору Позичальник зобов'язався своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та винагороди Банку в порядку, передбаченому Кредитним договором.

Спір у даній справі виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України банк має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з п. 2.2 Кредитного договору, на підставі заяви Позичальника, останньому було перераховано Банком на поточний рахунок 4 000 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 2302 від 04.07.2014.

Позичальник, у свою чергу, свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів виконав не в повному обсязі, частково сплативши Банку 237 600,00 грн., а саме: 16.10.2014 - 172 000,00 грн., 20.10.2014 - 50 000,00 грн., 21.10.2014 - 15 600,00 грн.

Таким чином, заборгованість Позичальника перед Банком за кредитом склала 3 762 400,00 грн., що підтверджено виписками Банку.

Також, господарськими судами встановлено, що наданими до матеріалів справи меморіальними ордерами, платіжними дорученнями та виписками Банку підтверджено часткову сплату Позичальником процентів за користування кредитом на загальну суму 616 060,70 грн. При цьому, сплата вказаних процентів відбувалася з порушенням строку платежу, внаслідок чого у Позичальника виникла заборгованість по прострочених процентах у сумі 224 317,99 грн.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до п. 8.1 Кредитного договору у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород Банку Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

У п. 8.2 Кредитного договору встановлено, що у випадку порушення Позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів Позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з Договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

У зв'язку з несвоєчасною та не в повному обсязі сплатою Позичальником кредиту та процентів за користування ним, Банк нарахував до стягнення з Позичальника пеню та 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту та сплату процентів, а саме: пеню за несвоєчасне повернення кредиту - у розмірі 777 829,69 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами - у розмірі 24 161,29 грн., 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту - у розмірі 551 625,53 грн., 30% річних за несвоєчасну сплату процентів - у розмірі 18 097,61 грн.

Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, здійснивши розрахунок пені та 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 777 829,69 грн. та сума 30% річних у розмірі 551 625,53 грн., заявлені позивачем, є арифметично правильними.

При перевірці правильності нарахування суми пені за несвоєчасну сплату відсотків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, встановив, що обґрунтовано заявлена до стягнення сума пені складає 24 161,29 грн. При цьому, судом було враховано частково здійснені Позичальником проплати в рахунок погашення процентів, періоди, впродовж яких відбулося прострочення сплати процентів, та фактично сплачені Позичальником суми погашення пені, нарахованої за простроченими процентами.

Перевіривши проведені позивачем нарахування інфляційних втрат, господарські суди встановили, що їх обґрунтовано заявлена сума складає 1 389 474,00 грн., про що також зазначено в заяві позивача від 13.07.2015, вих. № 372/40.1, в якій він повідомив суд про помилку, допущену при нарахуванні інфляційного збільшення заборгованості.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, розглянувши вимогу щодо стягнення інфляційних нарахувань, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Позичальника інфляційних втрат у розмірі 1 389 474,40 грн.

Також, з урахуванням умов Кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог Банку про стягнення на його користь 30% за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 18 097,61 грн.

З урахуванням встановлених обставин, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3 762 400,00 грн. боргу по кредиту, 224 317,99 грн. процентів за користування кредитними коштами, 24 161,29 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами, 777 829,69 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 551 625,53 грн. 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту та 1 389 474,40 грн. інфляційних втрат.

Щодо доводів відповідача, викладених у касаційній скарзі, про порушення господарським судом першої інстанції норм ст. 41 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яке полягає у тому, що судом не було призначено у даній справі судову бухгалтерську експертизу для з'ясування питання правильності банківських розрахунків за Кредитним договором, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку (п.п. 2, 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експетризи").

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що проведення перерахунку стягуваних позивачем сум може бути проведено судом самостійно арифметичним методом з використанням формул, що застосовуються для підрахунку неустойки, річних та інфляційних нарахувань.

З метою уникнення затягування розгляду справи через з'ясування обставин, що можуть бути досліджені судом самостійно, з огляду на те, що здійснення розрахунків не є складним, а отже, для встановлення фактичних даних у даній справі, що входять до предмета доказування, не потрібні спеціальні знання, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність необхідності призначення у даній справі судової експертизи та правомірно відмовив у задоволенні заявленого відповідачем клопотання.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження скаржника про порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 26.08.2015 та рішення господарського суду Житомирської області від 15.07.2015 у справі № 906/806/15 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.М. Волік

С.Р. Шевчук