РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015Справа №910/4477/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 25790,63 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Купрієнко В.І. - представник за довіреністю від 29.12.14;
від відповідачаКовригін О.В. - представник за довіреністю № 5-у від 26.12.14

В судовому засіданні 25.11.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 25790,63 грн. заборгованості за договором поставки № Д-1111-64/87-Д від 01.06.10, з яких: 19779,03 грн. основний борг, 766,91 грн. - пеня, 1783,36 грн. - 3% річних, 2076,80 грн. інфляційних втрат та 1384,53 грн. - 7 % штрафу.

Рішенням господарського суду м. Києва від 23.04.15 у справі № 910/4477/15-г позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 19779 грн. 03 грн. основного боргу, 766 грн. 91 коп. пені, 1783 грн. 36 коп. - 3% річних, 2076 грн. 80 коп. - збитки від інфляції, 1728 грн. 92 коп. судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.15 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишено без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 23.04.15 у справі № 910/4477/15-г без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.09.15 касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 року у справі № 910/4477/15-г скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

При цьому, Вищий господарський суд України в постанові від 30.09.15 зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставини та час вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за договором № Д-1111-64/87-Д від 01.06.10, а отже належним чином не встановлено чи може вказаний акт бути підставою переривання перебігу позовної давності відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України. Колегія суддів зазначила, що визначення акта звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013р. обставиною переривання строку позовної давності є передчасним, оскільки відповідний акт не містить даних про визнання відповідачем боргу саме за спірним договором або за видатковими накладними, а лише містить відомості про загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 1106612,92 грн.

За результатами автоматичного розподілу справ у господарському суді міста Києва, справу № 910/4477/15-г передано на розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою суду від 15.10.2015 справу № 910/4477/15-г прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 11.11.2015.

10.11.2015р. позивач надав письмові пояснення по суті спору, в яких зазначив, що відповідно до актів звірки відображена сума заборгованості відповідача за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1 106 612,92 грн. в т.ч. і за договором поставки продукції № Д-1111-64/87 -Д від 01.06.2010р. на суму 19779,03 грн. Відповідно до довідки дебіторської заборгованості РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз», яка обліковується на балансі ПАТ «Укртрансгаз» станом на 02.03.2015р. зазначено (розшифровано) окремо суму заборгованості за окремим договорами, в т.ч. і за договором поставки продукції № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010р. на суму 19779,03 грн. Позивач стверджує, що підписання 31.03.2013р. та 30.09.2013р. в межах трирічного строку позовної давності, представником відповідача Актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу вказаної в актах, а отже і дією, яка перериває строк позовної давності. Крім того, позивач звертає увагу, що з боку відповідача акти звірки взаємних розрахунків від 31.03.13 та 30.09.13 підписані головним бухгалтером Шакарішвілі Л.В., яка наділена повноваженнями на вчинення таких дій на підставі Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, на підставі ч.4 та ч. 7 ст. 8 цього Закону.

В судове засідання 11.11.2015р. представники сторін з'явились, надали пояснення по суті спору, в судовому засіданні було оголошено перерву до 25.11.2015р.

24.11.15 через канцелярію суду позивач надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що в актах звірки сторонами була допущена описка, а саме, при перерахуванні договорів в хронологічному порядку було помилково двічі вказано договір № 88 від 01.06.2010р., що необхідно вважати як договір № 87 від 01.06.2010 р. та договір № 88 від 01.06.2010р.

В судове засідання 25.11.15 представники сторін з'явились, надали пояснення по суті спору, представник позивача позов підтримав в повному обсязі, представник відповідача факт наявності заборгованості за договором поставки продукції № Д-1111-64/87 -Д від 01.06.2010р. на суму 1 9779,03 грн. визнав, просив суд застосувати строк позовної давності до вказаних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 червня 2010 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № Д-1111-64/87-Д. (а.с.14-15).

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України "Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України " від 13.06.2012 р. № 360-р та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України "Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 18.07.2012 року №530 було припинено діяльність Дочірньої компанії "Укртрансгаз "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", внаслідок реорганізації шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз " (далі- позивач, постачальник).

Відповідно до п. 1.2. Статуту Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз " НАК " Нафтогаз України ".

Відповідно до п. 1.1. договору № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р. постачальник зобов'язався на умовах визначених договором передати у власність покупцю певну продукцію (товар), згідно специфікації, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно п. 2.2 договору оплата товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором в розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п.6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що покупець сплачує вартість обладнання та послуг з настройки та впровадження обладнання за договором за цінами, узгодженими з постачальником.

Відповідно до п. 6.2 договору загальна вартість обладнання, що поставляється за даним договором та загальна вартість з настройки та впровадження обладнання вказується сторонами у специфікації (Додаток № 1 до договору).

Як встановлено судами при попередньому розгляді справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р. позивач здійснив поставку товару, визначеного в специфікації договору на загальну суму 19779,03 грн., що підтверджується видатковими накладними: №6 від 01.06.2010 р. на суму 7908,84 грн., № 7 від 01.06.2010 р. на суму 1129,76 грн., № 8 від 01.06.2010 р. на суму 4645,22 грн., № 9 від 01.06.2010 р. на суму 1311,00 грн., № 11 від 01.06.2010 р. на суму 2030,19 грн., № 12 від 01.06.2010 р. на суму 7173,98 грн.

Відповідач в порушення умов договору за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого у позивача виникла заборгованість в розмірі 19779,03 грн.

Під час нового розгляду справи відповідач факт наявності заборгованості не заперечував, наголошував на необхідності застосування судом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо здійснення повного розрахунку за поставлений товар, в зв'язку з чим за ним на час розгляду справи рахується заборгованість в розмірі 19779,03 грн. Доказів сплати зазначеного боргу відповідач суду не надав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про стягнення 19779,03 грн. заборгованості за поставлений товар є доведеною та обґрунтованою.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, положення п. 2.2 договору, згідно якого покупець оплачує постачальнику 100% вартості продукції протягом 30 робочих днів з дати поставки зазначеної продукції, а також, дати накладних, за якими позивачем було здійснено відповідачу поставку товару згідно договору, прострочення виконання відповідачем зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар починається з наступного дня після спливу встановленого 30-денного строку для здійснення оплати, який також починає свій обрахунок з наступного дня після здійснення поставки товару, тобто останнім днем оплати товару, отриманого за видатковими накладними №6 від 01.06.2010 р., № 7 від 01.06.2010 р., № 8 від 01.06.2010 р., № 9 від 01.06.2010 р., № 11 від 01.06.2010 р.., № 12 від 01.06.2010 р. є 14.07.2010р.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за поставлений за договором товар сплинув до моменту звернення позивача з даним позовом до суду, а саме 14.07.2013р.

З огляду на зазначене, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та посилаючись на ч. 4 ст. 267 ЦК України просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності у даному спорі щодо заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу, пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних та з вказаних підстав відмовити в задоволенні позову.

Позивач, в свою чергу, заперечуючи щодо спливу строків позовної давності до вказаних позовних вимог посилається на переривання строку позовної давності, що підтверджується актами звірки взаємних розрахунків станом на 31.03. 2013 та на 30.09.2013, які підписано у двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплений печатками товариств, згідно яких сальдо на користь позивача становить 1106612,92 грн. Як зазначає позивач, підписаний з боку відповідача акт звірки взаєморозрахунків свідчить про визнання ним заборгованості за поставлену продукцію по укладеним між сторонами у справі договорам, в тому числі і за договором № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дослідивши зазначені акти звірки взаємних розрахунків між сторонами у справі від 31.03.2013 та від 30.09.2013, на які позивач посилається як на підставу переривання строку позовної давності та свідчення визнання відповідачем заборгованості за договором поставки продукції № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р., суд зазначає, що вказані акти не містять вказівок про те, що в них зафіксовано стан взаєморозрахунків, зокрема, і сума заборгованості відповідача перед позивачем, саме за договором поставки продукції № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р, який є підставою для звернення позивача з даним позовом до суду, крім того дані акти також не відображають і факт визнання відповідачем заборгованості за видатковими накладними № 6 від 01.06.2010 р., № 7 від 01.06.2010 р., № 8 від 01.06.2010 р., № 9 від 01.06.2010 р., № 11 від 01.06.2010 р.., № 12 від 01.06.2010 р. є 14.07.2010р.

Суд критично ставиться до тверджень позивача про помилкове незазначення номеру договору № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р у актах звірки від 31.03.2013 та від 30.09.2013, оскільки вказані твердження заперечувались представником відповідача, доказів внесення відповідних виправлень в акти звірки позивачем не надано. Крім того, в разі помилкового незазначення сторонами в акті звірки від 31.03.2013 р. договору № Д-1111-64/87-Д, сторони мали можливість виправити вказану помилку при складанні акта звірки від 30.09.2013р., проте цього зроблено не було.

Крім того, позивач додатково посилається на довідку станом від 02.03.2015р., додану до письмових пояснень, згідно якої, на думку позивача, можливо ідентифікувати борг по спірному договору, проте суд не може прийняти таку довідку у якості належного доказу, оскільки вона складено в односторонньому порядку бухгалтером позивача вже після звернення позивача з даним позовом до суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували факт переривання строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості в розмірі 19779,03 грн. за договором № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підписання відповідачем актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013 не є дією в розумінні ст. 264 ЦК України, що свідчить про визнання відповідачем боргу за спірним договором поставки продукції на суму 19779,03 грн., а відтак переривання перебігу строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за поставлений за договором товар не відбулось.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення 19779,03 грн., починається з 14.07.2010 і спливає через три роки, тобто 14.07.2013.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 25.02.2015, про що свідчить вхідний штамп суду № 4477/15 на позовній заяві, тобто поза межами строку позовної давності. Інших доказів щодо переривання строку позовної давності чи поважності причин його пропуску позивач суду не надав.

Згідно ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, враховуючи сплив позовної давності щодо основної вимоги про стягнення заборгованості за поставлений товар на суму 19779,03 грн. за договором, позовна давність спливла і до додаткових вимог про стягнення 766,91 грн. пені, 1384,53 грн. 7% штрафу, 2076,80 грн. інфляційних втрат та 1783,36 грн. - 3% річних.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 19779,03 грн. основного боргу, 766,91 грн. пені, 1384,53 грн. 7% штрафу, 2076,80 грн. інфляційних втрат та 1783,36 грн. 3% річних з огляду на сплив трирічного строку позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу, та про застосування наслідків якого заявлено відповідачем у справі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.12.2015 р.

Суддя Л.Г. Пукшин