ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.11.2015 Справа № 905/2615/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.

при секретарі судового засідання Говор О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк", м. Донецьк

про визнання недійсним пункту 4.6 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року; визнання частково недійсним пункту 4.5 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року.

Представники сторін

від позивача: не з'явились

від відповідача: Хоміч А.А. - за довіреністю

Суть спору: Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", м. Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк", м. Донецьк про визнання недійсним пункту 4.6 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013року; визнання частково недійсним пункту 4.5 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013року, в частині визначення зобов'язання позичальника вказувати реквізит «Призначення платежу» та викласти пункт 4.5 кредитного договору від 10.09.2013 року №221/Ю в наступній редакції: « 4.5 Погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним в додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору. Сплачувати суму кредиту на рахунок №3110. У разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що встановлення в кредитному договорі додаткових процентів за користування кредитом не відповідає вимогам законодавства та принципам справедливості, чим порушує права та інтереси позивача. Крім того, зазначений в п. 4.5 кредитного договору обов'язок позичальника прописувати реквізит «Призначення платежу» саме в такому вигляді, як зазначено в договорі обмежує право позичальника у використанні власних коштів на власний розсуд, що за думкою позивача порушує приписи Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління НБУ від 21.01.2004р. №22.

Ухвалою від 13.10.2015р. господарського суду Донецької області порушено провадження по справі №905/2615/15.

Через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання №1770 від 29.10.2015р. про відкладення розгляду справи. Суд задовольнив клопотання позивача та відклав розгляд справи на 23.11.2015р., в наступне судове засідання 23.11.2015р. позивач не з'явився, про причини неявки в суд не повідомив, вимоги ухвал суду не виконав.

Від відповідача надійшло клопотання №б/н від 02.11.2015р. про передачу справи за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Відповідач в судових засіданнях та у відзиві на позовну заяву №б/н від 23.11.2015р. проти задоволення позову заперечує, оскільки оспорюванні пункти 4.5., 4.6 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013року не суперечать вимогам чинного законодавства.

Розгляд справи відкладався на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка позивача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 23.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Перед початком розгляду справи по суті представника відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, господарським судом встановлено наступне:

10.09.2013р. між відповідачем, Публічним акціонерним товариством "Український бізнес банк" (банк) та позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (позичальник) укладений кредитний договір №221/Ю (надалі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 14.10.2014р., банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 95413,00 грн. на придбання причіпної техніки, строком до 09.08.2016р. зі сплатою в період з 10.09.2013р. до 30.09.2014р. включно - 21% річних, в період з 01.10.2014р. до 09.09.2016р. включно - 15% річних; ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (додаток № 1). Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році.

Позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним, перераховувати на рахунок № 3110 суму процентів за користування кредитом у відповідності до договору (п. 4.2 кредитного договору).

Позичальник зобов'язується погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним в додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Сплачувати суму кредиту на рахунок № 3110 з призначенням платежу: «Погашення заборгованості за кредитним договором №221/Ю від 10.09.2013р. без ПДВ». У разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня». (п. 4.5 кредитного договору).

Згідно із п. 4.6 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 14.10.2014р., у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 09 серпня 2016 року включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі: в період з 10.09.2013р. до 30.09.2014р. включно - 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення, починаючи з 01.10.2014р. - 15% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Пунктом п. 8.12. кредитного договору визначено, що строк дії цього договору встановлюється з дня підписання цього договору і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за цим договором.

На виконання умов кредитного договору банк надав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером, копія якого наявна в матеріалах справи.

Позивачем був заявлений позов про визнання недійсним пункту 4.6 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року; визнання частково недійсним пункту 4.5 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року, в частині визначення зобов'язання позичальника вказувати реквізит «Призначення платежу» та викласти пункт 4.5 Кредитного договору від 10.09.2013 року №221/Ю в наступній редакції: « 4.5 Погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним в додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Сплачувати суму кредиту на рахунок №3110. У разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня.». В обґрунтування позову позивач посилається на те, що означені пункти договору суперечать вимогам чинного законодавства.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне:

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи спір про визнання договорів (або їх пунктів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів (їх пунктів) недійсними і настання відповідних правових наслідків.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3 Господарського кодексу України регламентуються його положеннями та іншими актами законодавства, зокрема - Цивільним кодексом України, в контексті приписів яких в редакції на момент укладання спірного договору, судом буде здійснюватися оцінка правомірності та обґрунтованості заявлених вимог.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 345 Господарського кодексу України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика, кредит, банківський вклад", якщо інше не встановлено параграфом 2 "Кредит" і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 вказаного Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони (позивач та відповідач) погодили текст та дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, підписали та приступили до виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору.

Згідно частин 2-3 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Зі змісту п.п. 1.1, 4.6 кредитного договору вбачається, що сторони досягли згоди щодо умов про розмір процентної ставки та можливість збільшення її розміру у разі невиконання/порушення позичальником певних умов двостороннього кредитного договору.

Враховуючи, що право банку на застосування підвищеної процентної ставки за користування кредитними коштами у випадку порушення позичальником строку повернення кредиту, передбачено умовами погодженими сторонами кредитного договору, такі дії банку не є односторонньою зміною умов договору у розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України, а умови договору щодо розміру, порядку та строків застосування підвищеної процентної ставки за користування кредитом не можна вважати нікчемними у розумінні правила ст. 1056-1 Цивільного кодексу України та відповідають вимогам законодавства, принципам справедливості, та не порушують права та інтереси позивача.

Крім того, відповідно до пункту 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004р. № 22 та зареєстрованої в Мін'юсті України 29.03.2004р. за №377/8976, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

За думкою суду, зміст п. 4.5 кредитного договору щодо зобов'язання позичальника сплачувати суму кредиту на рахунок № 3110 з призначенням платежу: «Погашення заборгованості за кредитним договором №221/Ю від 10.09.2013р. без ПДВ» відповідає вимогам п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, оскільки надає повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу, та ніяким чином не порушує права позичальника.

Таким чином, дослідивши умови кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року, надавши правову оцінку пунктам 4.5 та 4.6 договору, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання їх недійсними та викладення п. 4.5 кредитного договору в іншій редакції.

Приймаючи до уваги викладені вище обставини, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", м. Київ суд відмовляє.

Від відповідача надійшло клопотання №б/н від 02.11.2015р. про передачу справи за підсудністю до господарського суду міста Києва. В обґрунтування свого клопотання відповідач посилається на те, що фактичним місцем ведення діяльності відповідача є місце Київ, крім того, кредитний договір №221/Ю від 10.09.2013 року був укладений та виконувався у м. Київ.

Вирішуючи питання щодо територіальної підсудності даної справи господарський суд зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), справи зі спорів про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Відповідно до п. 20.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" спори, пов'язані з укладанням, зміною умов, розірванням чи визнанням недійсними договорів, підлягають вирішенню господарським судом за місцем знаходження однієї з сторін, до якої звернувся заявник.

У питаннях визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними слід враховувати також викладене у пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

У п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N11 "Про деякі питання визнання правочинів недійсними" зазначено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 15 ГПК, територіальна підсудність господарським судам справ у спорах про визнання договорів недійсними визначається за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

У відповідності до умов кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року, зобов'язаними сторонами є як позивач (зобов'язаний повернути кредит, сплатити відсотки), так і відповідач (зобов'язаний видати кредит).

У відповідності до п. 20.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» місцезнаходження юридичної особи або фізичної особи-підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

Відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців юридичною адресою Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк" є: 83001, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Артема, 125.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що юридичною адресою відповідача, який є зобов'язаною стороною за кредитним договором, є місто Донецьк, справа №905/2615/15 підсудна господарському суду Донецької області, а клопотання відповідача про направлення справи до господарського суду м. Києва не підлягає задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 49, 75, 77, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", м. Київ до Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк", м. Донецьк про визнання недійсним пункту 4.6 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року; визнання частково недійсним пункту 4.5 кредитного договору №221/Ю від 10.09.2013 року, в частині визначення зобов'язання позичальника вказувати реквізит «Призначення платежу» та викласти пункт 4.5 Кредитного договору від 10.09.2013 року №221/Ю в наступній редакції: « 4.5 Погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним в додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Сплачувати суму кредиту на рахунок № 3110. У разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня».

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 23.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення буде складено та підписано 30.11.2015р.

Суддя Г.Є. Курило

Повний текст рішення підписано 30.11.2015р.