ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа № 922/4283/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Потапенко В.І. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність від 25.09.2015 р. без номера

відповідача - не з'явився;

третьої особи -не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №5191 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 05.10.15 р. у справі № 922/4283/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло", м. Вільногірськ Дніпропетровської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -Товариство з обмеженою відповідальністю "Симферопольський вино-коньячний завод", м. Дніпропетровськ

до Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин", м. Харків

про стягнення 2504109,07 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" про стягнення 2 504109,07 грн., в тому числі: 850 918,99 грн. боргу по укладеному між сторонами договору поставки від 03 січня 2014 року № 6 та нараховані на цей борг 569996,88 грн. пені, 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду від 05 жовтня 2015 року у справі № 922/4283/15 (суддя Ємельянова О.О.) позов задоволено частково.

З відповідача на користь позивача стягнуто 850 918,99 грн. основного боргу.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 569996,88 грн. пені, 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Позивач подав на вказане рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 569996,88 грн. пені, 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно в обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 569996,88 грн. пені, 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат посилався, що ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року , якою порушено провадження у справі № 5023/2756/11 про банкрутство відповідача було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, який відповідно до положень частин 4, 7 статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції до 19 січня 2013 року поширюється і на вимоги позивача як поточного кредитора щодо стягнення зазначеної суми пені, оскільки під час спірних правовідносин, які виникли у 2014 році діяла інша редакція цього Закону-від 19.01.2013 року, згідно з положеннями ч. 5 ст. 19 якого мораторій на задоволення вимог кредиторів не розповсюджується на вимоги поточних кредиторів.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить суд відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що розгляд справи № 5023/2756/11 про банкрутство відповідача здійснюється на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, яка діяла на момент порушення провадження у цій справі ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 р., тобто в редакції Закону до 19 січня 2013 року.

Зі змісту норми абз 2 ч. 4 та ч. 7 статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції до 19 січня 2013 року що діяла на час введення мораторія на задоволення вимог кредиторів ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11 слідує, що цією нормою встановлено загальну заборону на нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших санкцій (інфляційних та 3% річних) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, безвідносно до часу їх виникнення, в тому числі за невиконання зобовязань перед поточними кредиторами.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач та третя особа, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, не скористались своїм правом на участь в ньому, у зв'язку з чим справа розглядається за відсутності їх представників, за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 03.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло" (далі-позивач, продавець) та Державним підприємством "Харківський завод шампанських вин" (далі-відповідач, покупець) укладено договір поставки № 6.

Відповідно до пункту 1.1. Договору, сторони узгодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов'язується передати у власність покупця скляну продукцію, далі іменовану - товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату у порядку та на умовах. визначених цим договором (т. 1, а.с. 29).

Згідно з пунктом 11.1 цей Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2014 року.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 25.12.2014 року сторони узгодили внести зміни до пункту 11.1 розділу 11 "Термін дії договору", виклавши його у наступній редакції: "11.1. Договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року" (т. 1 а.с. 43).

Відповідно до пункту 1.2. найменування, асортимент, загальна кількість, вартість товару вказується у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що заявка на виробництво направляться продавцю не пізніше 20 числа місяця, що передує тому, на який подається заявка.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, ціна на товар встановлюється в національній валюті України. На момент укладення договору ціна за 1 шт. товару складає 2,95 грн. з урахуванням ПДВ.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 22.07.2014 року сторони узгодили що пункт 4.1. договору викласти у наступній редакції: Ціна на товар, що поставляється по цьому договору складає 3,21492 грн. за 1 шт. з урахуванням ПДВ.

Пунктами 4.3. та 4.4. Договору встановлено, що ціна товару, яка входить у партію поставки, остаточно узгоджується та вказується сторонами у накладній на поставку партії товару. Зміна остаточно узгодженої сторонами ціни товару після його поставки покупцю не допускається. Загальна сума даного договору складається із суми вартості партії товарів, поставлених постачальником протягом дії договору та вказаних у накладних.

Відповідно до пункту 5.1. Договору, покупець проводить оплату на умовах: відстрочення платежу на 30 календарних днів з моменту поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанці, на виконання умов договору, позивачем було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму у розмірі 15 839 159, 98 грн. що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними та специфікаціями (т. 1, а.с. 34 -41, 44-108).

Однак відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору, зобов`язання щодо вчасної оплати товару виконав частково, сплативши борг у сумі 9 337 297, 94 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, який підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств (т. 2 а.с. 59 - 61), а також підтверджується самими сторонами у справі.

Відповідно до договору № 48 від 20.10.2014 року про відступлення права вимоги укладеного між позивачем, відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод"(третя особа у справі) позивачем третій особі було відступлено право вимоги частини боргу за договором поставки від 03.01.2014 р. № 6 на суму 5 650 943,05 грн.

Таким чином у відповідача перед позивачем утворився борг у розмірі 850 918,99 грн. (основна заборгованість), що й стало підставою для звернення останнього до суду.

У відзиві на позов від 9.09.2015 року ( т. 1 а.с. 142,143) відповідач позовні вимоги визнає у частини суми основного боргу, а саме у розмірі 850 918,99 грн. та заперечує в частині нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що ухвалою суду від 15.04.2011 року порушено провадження у справі № 5023/2756/11 про банкрутство відповідача Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин".

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи те, що Державне підприємство "Харківський завод шампанських вин" в порушення умов договору, не здійснив повної оплати за поставлений товар, відповідач визнається таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару за договором поставки № 6 від 03.01.2014 року за спірний період з січня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 850 918, 99 грн.

Пунктом 5 статті 78 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» як в попередній , так і в новій редакції, спір про стягнення вищевказаної заборгованості відповідача, що виникла після порушення провадження у справі про банкрутство вирішується шляхом його розгляду у позовному провадженні господарським судом, а тому визнання позивачем позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Зважаючи на те, що сума основного боргу у розмірі 850 918,99 грн. підтверджується матеріалами справи, відповідач визнав позов в цій частині, і таке визнання не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, господарським судом першої інстанції правомірно прийнято відповідне визнання відповідачем позову в частині заборгованості у розмірі 850 918,99 грн. та задовольнив ці вимоги.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 8.1. договору поставки від 03.01.2014 р. № 6 у разі порушення терміну оплати товару, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення.

Позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 569996,88 грн. за наведене вище прострочення оплати поставленого за договором товару за період з січня 2014 року по квітень 2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, відповідно до ухвали господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11 відносно відповідача Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" застосовано процедуру мораторію (т.2, а.с. 46-47).

На даний час зазначена процедура не припинена у відповідності до приписів Закону.

Відповідно до положень абз. 5 ч. 1 статті 1 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції, що діяла на час порушення провадження у справі про банкрутство-до 19.01.2013 р. ) позивач має статус поточного кредитора по відношенню до боржника (відповідача у даній справі), виходячи з того, що сума пені нарахована позивачем за невиконання зобовязань, які виникли після порушення справи про банкрутство відповідача.

Статтею 1 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (у редакції, чинній на момент введення мораторія щодо відповідача)мораторій - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно із абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом у наведеній редакції, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені та інших фінансових санкцій за невиконання грошових зобовязань протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобовязань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення, в тому числі за невиконання поточних грошових зобовязань.

З наведеного слідує, що боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але за їх невиконання або неналежне виконання пеня та штраф не нараховуються.

З 19.01.2013 року діє інша редакція Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом ч. 5 статті 19 якого передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Згідно з пунктом 1-1 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції від 19.01.2013 р. положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки провадження у справі про банкрутство відповідача із введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів порушено ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11 до набрання чинності Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції від 19.01.2013 р., положення цієї редакції Закону не поширюються на мораторій, що введений зазначеною ухвалою суду.

Натомість на мораторій, введений ухвалою господарського суду ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11 поширюються положення Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в попередній редакції до 19.01.2013 р., положення абз. 2 ч. 4 статті 12 якого , як зазначалось вище , встановлюють загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію, в тому числі нараховані на вимоги поточних кредиторів.

Оскільки заявлена позивачем до стягнення пеня в сумі 569996,88 грн. в порушення наведеної норми абз. 2 ч. 4 статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції до 19.01.2013 р. нарахована у період дії зазначеного мораторію, вона стягненню не підлягає.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постановах від 01.10.2013 р. у справі № 28/5005/3240/2012/2012від 12 березня 2013 р. у справі № 29/5005/16170/2011, а також правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в постановах від 13.05.2015 р. у справі № 908/63/15-г, від 19.03.2015 р. у справі № 922/4354/14.

Зважаючи на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування господарським судом першої інстанції до спірних правовідносин положень абз. 2 ч. 4 статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції до 19.01.2013 р. та неврахування положень ч. 5 статті 19 цього Закону в редакції від 19.01.2013 р.

Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором чи законом.

На підставі цієї статті позивачем на суму 850 918,99 грн. несвоєчасної оплати по укладеному між сторонами договору поставки від 03 січня 2014 року № 6сплаченого товару за договором товару за період прострочення обґрунтовано нараховано до стягнення 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат.

Господарський суд першої інстанції необгрунтовано відмовив в задоволенні цих вимог, пославшись на те, що на стягнення процентів річних та інфляційних відповідно до статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції» в редакції від 19.01.2013 р. поширюється дія мораторія, введеного ухвалою господарського суду ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11.

Як було наведено вище, оскільки провадження у справі про банкрутство відповідача із введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів порушено ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11 до набрання чинності Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції від 19.01.2013 р. , положення цієї редакції Закону, в тому числі і статті 19, на яку послався господарський суд першої інстанції, не поширюються на мораторій, що введений зазначеною ухвалою суду.

Натомість абзацем другим частини четвертої статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом у редакції до 19.01.2013 р. , яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, встановлено загальну заборону на нарахування штрафу і пені та інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з положень зазначених статей, ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України, положень глав 49, 51 Цивільного кодексу України, якими регулюються питання забезпечення виконання зобовязань, правові наслідки їх порушення та відповідальність за ці порушення, глав 24, 26 Господарського кодексу України, якими регулюються загальні засади відповідальності за порушення господарських зобовязань, штрафні санкції за ці порушення, передбачені ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань на суму боргу та 3 % річних є окремими від санкцій видами відповідальності за порушення грошового зобовязання, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові і ці кошти на відміну від штрафних фінансових санкцій нараховуються незалежно від вини боржника та на відміну від неустойки не є способом забезпечення зобовязань.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постановах від 15.11.2010 р. у справі № 3-11 гс10, від 12.12.2011 р. у справі № 3-132гс11.

Таким чином на спірні суми 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат не поширюєтьсся дія моратирія, введеного господарського суду ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2011 року у справі № 5023/2756/11, а тому позовні вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню,

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції внаслідок порушення норм матеріального права дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат, у звязку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення вказаних вимог.

В решті рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 49, 99, п. 2 ст. 103, п. 4 ч. 1 статті 104 ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2015 р. у справі № 922/4283/15 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" (61017, м. Харків, вул. Лозівська, 20, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло" (51700, Дніпропетровська обл., м. Вільногірськ, вул. Промислова, 31, ) 91739,96 грн. 3% річних та 991453,24 грн. інфляційних втрат , 42543,98 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 14480,05 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 07.12.15 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.