ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 грудня 2015 р. Справа № 903/1175/15

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Приватного підприємства "Мілекс-Л", с. Маяки Луцького району Волинської області

до відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області

про стягнення 8 932,00грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3-дов. від 05.10.2015р. б/н

від відповідача: ОСОБА_4-дов. №7097 від 01.12.2015р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу згідно ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки.

В судовому засіданні 01.12.2015 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Позивач- Приватне підприємство "Мілекс-Л"-звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 -про стягнення 13 940,00грн.-заборгованості за недопоставлений відповідачем позивачу товар згідно усної домовленості відповідно до якої позивач здійснив передоплату за товар в розмірі 30 000,00грн., що стверджується платіжними дорученнями №4645 від 22.01.2015р. на суму 20 000,00грн. з призначенням платежу "за дрова вільха зг рах 1 від 22.01.15 року без ПДВ" та №4649 від 23.01.2015р. на суму 10 000,00грн. з призначенням платежу "за дрова вільха зг рах 1 від 22.01.15 року без ПДВ", а відповідач повинен був поставити на цю суму товар.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що свої зобов'язання за даною домовленістю відповідач виконав частково, поставивши товару на загальну суму 16 415,00грн. та повернувши позивачу 2 475,00грн.

Ухвалою суду від 05.11.2015р. порушено провадження по справі та призначено її до розгляду на 24.11.2015р. на 10:00год.

Крім того, зобов'язано сторін представити суду: позивача- оригінали, долучених до позову доказів, статут, довідку реєстратора про реєстрацію відповідача, перебування в реєстрі та за якою адресою, рахунок №1; відповідача- письмові пояснення (обгрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, свідоцтво про реєстрацію відповідача, рахунок №1.

16.11.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшов до суду супровідний лист №194 від 16.11.2015р. (вх.№01-54/11309/15 від 16.11.2015р.), яким він долучив до матеріалів справи підтвердження №194 від 16.11.2015р. та копію витягу з ЄДР станом на 07.10.2015р. щодо ПП "Мілекс Л".

Позивач в судовому засіданні 24.11.2015р. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити останні в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Крім того, вказав на допущення ним помилки при розрахунку суми заборгованості.

Відповідач в судовому засіданні 24.11.2015р. підтвердив отримання ним коштів від позивача в сумі 30 000,00грн. згідно платіжних доручень №4645 від 22.01.2015р. на суму 20 000,00грн. та №4649 від 23.01.2015р. на суму 10 000,00грн., поставку позивачу товару по накладним №3 від 25.01.2015р., №23 від 23.04.2015р. та №33 від 14.05.2015р. на загальну суму 16 415,00грн. та повернення відповідачем згідно платіжного доручення №@2PL332366 від 28.08.2015р. на рахунок позивача 2 475,00грн., що на його думку, позивачем не було враховано при здійсненні розрахунку суми боргу. Водночас, звернувся до суду з заявою від 24.11.2015р., в якій просив оголосити в судовому засіданні перерву згідно ст. 77 ГПК України для надання йому можливості представлення суду письмових пояснень та доказів по справі.

В судовому засіданні 24.11.2015р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 01.12.2015р. до 10:30год. для представлення додаткових доказів по справі.

30.11.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшла до суду заява про зменшення розміру позовних вимог б/н від 30.11.2015р. (вх.№01-65/328/15), в якій він просив суд стягнути з відповідача 8 932,00грн.

Долучив до матеріалів справи платіжне доручення №@2PL141482 від 27.11.2015р. на суму 2 178,00грн.

В судовому засіданні 01.12.2015р. представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог б/н від 30.11.2015р. (вх.№01-65/328/15), підтримав та просив задовольнити останні в повному обсязі.

В судовому засіданні 01.12.2015р. та в заяві б/н від 01.12.2015р. (вх.№01-54/11908/15 від 01.12.2015р.) представник відповідача визнав заборгованість в сумі 8 932,00грн.

Вказав, що дана заборгованість виникла в зв'язку з тяжким фінансовим становищем.

Крім того, просив не стягувати з відповідача судовий збір в розмірі 1 218,00грн., оскільки має місце не великий період прострочення сплати заборгованості.

Заява про зменшення позовних вимог підписана представником Приватного підприємства "Мілекс Л" в межах повноважень, наданих довіреністю від 05.10.2015р. б/н, не порушує законні права та інтереси сторін та приймається судом.

Відповідно до п. 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Відтак, нова ціна позову згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог становить 8 932,00грн., з якої і вирішується спір.

Визнавши зібрані по справі матеріали достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами згідно зі ст.75 ГПК України, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

встановив:

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо поставки товару, відповідно до якої відповідач- ФОП ОСОБА_2, як постачальник, зобов'язався поставити товар, а саме дрова вільхи, а позивач- ПП "Мілекс Л", як покупець прийняти та оплатити цей товар.

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними та прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання усної домовленості по поставці товару, позивачем було перераховано відповідачу 30 000,00грн., що стверджується платіжними дорученнями №4645 від 22.01.2015р. на суму 20 000,00грн. з призначенням платежу "за дрова вільха зг рах 1 від 22.01.15 року без ПДВ" та №4649 від 23.01.2015р. на суму 10 000,00грн. з призначенням платежу "за дрова вільха зг рах 1 від 22.01.15 року без ПДВ" (а.с. 9-10), відповідачем було поставлено відповідачу дрова вільхи на загальну суму 16 415,00грн., що стверджується накладними №3 від 25.01.2015р. на суму 5 535,00грн., №23 від 23.04.2015р. на суму 5 480,00грн. та № 33 від 14.05.2015р. на суму 5 400,00грн. (а.с. 11-13), що спричинило звернення позивача з позовом до суду.

Крім того, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи відповідач повернув позивачу 4 653,00грн. за недопоставлений йому товар, що стверджується платіжними дорученнями №@2PL332366 від 28.08.2015р. на суму 2 475,00грн. та №@2PL141482 від 27.11.2015р. на суму 2 178,00грн. (а.с. 17, 35).

25.08.2015р. позивачем на адресу відповідача була надіслана претензія-вимога про сплату наявної у нього заборгованості. (а.с. 14).

Заборгованість відповідача- Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Анатолійовича-перед позивачем- Приватним підприємством "Мілекс-Л"-на день розгляду спору становить 8 932,00грн., стверджується платіжними дорученнями №4645 від 22.01.2015р. на суму 20 000,00грн. з призначенням платежу "за дрова вільха зг рах 1 від 22.01.15 року без ПДВ" та №4649 від 23.01.2015р. на суму 10 000,00грн. з призначенням платежу "за дрова вільха зг рах 1 від 22.01.15 року без ПДВ", накладними №3 від 25.01.2015р. на суму 5 535,00грн., №23 від 23.04.2015р. на суму 5 480,00грн. та № 33 від 14.05.2015р. на суму 5 400,00грн., платіжними дорученнями №@2PL332366 від 28.08.2015р. на суму 2 475,00грн. та №@2PL141482 від 27.11.2015р. на суму 2 178,00грн., відповідачем визнана, належними та допустимими доказами ним не спростована та підлягає до стягнення з ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 в силу ст.ст.193, 265 ГК України.

Як вбачається з платіжного доручення №5246 від 03.11.2015р. позивач сплатив 1 378,00грн. судового збору.

Відповідно до пункту 2.2.1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Враховуючи те, що позивач при поданні позову зайве сплатив судовий збір, позивачу слід повернути з Державного бюджету 160,00грн. судового збору, як зайво сплаченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, позивач наполягає на його відшкодуванні, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 218,00грн. слід віднести на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 173, 174, 175, 181, 193 ГК України, ст.ст. 11, 202, 205, 526, 655, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, Волинська обл., Ківерцівський район, с. Кульчин, вул. Гвардійська, 38, код НОМЕР_1

на користь Приватного підприємства "Мілекс-Л", Волинська обл., Луцький район, с. Маяки, вул. Фальківська, 1, код 30584728

8 932,00грн. боргу та 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Повернути Приватному підприємству "Мілекс-Л", Волинська обл., Луцький район, с. Маяки, вул. Фальківська, 1, код 30584728 з Державного бюджету 160,00грн. зайве сплаченого судового збору, сплаченого по платіжному дорученні №5246 від 03.11.2015р. (оригінал платіжного доручення №5246 від 03.11.2015р. знаходиться в матеріалах справи (а.с. 8)).

Повний текст рішення складено

04.12.2015

Суддя С. В. Бондарєв