РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015Справа №910/26777/15

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Термопак-інжинірінг"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових делатей"

про стягнення 388 878,46 грн.

Представники сторін:

від позивача: Вернигора О.В. - представник за довіреністю № б/н від 02.01.2015 року;

від відповідача: Лилик О.П. - представник за довіреністю № КПД-505 від 28.10.2015 року

Хлопчанюк В.П. - директор (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Крижопільським РВ УМВС України в Вінницькій області 19 грудня 1997 року).

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Термопак-інжинірінг" до товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових делатей"стягнення 388 878,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № КПД-175 від 01.01.2014 року, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) товар (товари) за предметом, асортиментом, кількістю та цінами, зазначеними у рахунках-фактурах, що є невід'ємною частиною даного договору. Покупець зобов'язаний прийняти вказаний товар по накладній продавця, яка являється актом прийняття-передачі цього товару і сплатити за нього певну суму.

Відповідно до розділу «ціна договору» оплата товару проводиться покупцем в безготівковій формі на рахунок продавця у відповідності з рахунком фактурою, що є невід'ємною частиною договору. оплата здійснюється на умовах 100% попередньої оплати, якщо іншого не передбачено в рахунку-фактурі, або в додатку до даного договору.

На виконання умов вказаного договору та відповідно до рахунку-фактури № 18499 від 12.06.2015 року позивач платіжним дорученням № 2560 від 17.06.2015 року перераховано відповідачеві кошти у сумі 388 878,46 грн. на рахунок, вказаний у договорі.

Відповідно до рахунку-фактури строк поставки товару становить 45 банківських днів з моменту надходження попередньої оплати. Строк поставки сплив 10.08.2015 року, однак станом на дату подачі позову відповідач не поставив товар.

У зв'язку з порушенням умов договору позивач направив відповідачеві претензію про повернення попередньої оплати в семиденний термін з дня отримання вимоги, яка отримана відповідачем 16.09.2015 року.

Станом на дату подачі позову відповідач вказані кошти не повернув.

Зважаючи на викладене вище позивач просить стягнути з відповідача борг у сумі 388 878,46 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.10.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 03.11.2015 року.

28.10.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

У судове засідання 03.11.2015 року з'явились представники сторін.

Представник відповідача виконав вимоги ухвали суду від 16.10.2015 року.

У судовому засіданні 03.11.2015 року оголошена перерва до 23.11.2015 року.

09.11.2015 року, 20.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав пояснення по справі.

23.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представники відповідача заперечували проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № КПД-175 від 01.01.2014 року, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) товар (товари) за предметом, асортиментом, кількістю та цінами, зазначеними у рахунках-фактурах, що є невід'ємною частиною даного договору. Покупець зобов'язаний прийняти вказаний товар по накладній продавця, яка являється актом прийняття-передачі цього товару і сплатити за нього певну суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до розділу «ціна договору» оплата товару проводиться покупцем в безготівковій формі на рахунок продавця у відповідності з рахунком фактурою, що є невід'ємною частиною договору. оплата здійснюється на умовах 100% попередньої оплати, якщо іншого не передбачено в рахунку-фактурі, або в додатку до даного договору.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На виконання умов вказаного договору та відповідно до рахунку-фактури № 18499 від 12.06.2015 року позивач платіжним дорученням № 2560 від 17.06.2015 року перераховано відповідачеві кошти у сумі 388 878,46 грн. на рахунок відповідача, вказаний у договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до рахунку-фактури строк поставки товару становить 45 банківських днів з моменту надходження попередньої оплати. Строк поставки сплив 10.08.2015 року, однак станом на дату подачі позову відповідач не поставив товар.

У зв'язку з порушенням умов договору позивач направив відповідачеві претензію про повернення попередньої оплати в семиденний термін з дня отримання вимоги, яка отримана відповідачем 16.09.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на дату подачі позову відповідач вказані кошти не повернув.

Судом встановлено, що позивач дійсно здійсним переказ коштів відповідачеві на рахунок відповідача в АТ «Банк «Фінанси і Кредит», що сторонами не заперечується.

Між тим, відповідно до рахунку-фактури № 18499 від 12.06.2015 року вказано рахунок відповідача № в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та вказано, що відповідач звертає увагу на те, що змінено банківські реквізити підприємства. Таким чином, відповідач повідомив позивача про зміну реквізитів банківського рахунку.

Таким чином, позивач сплатив грошові кошти не на рахунок відповідача, вказаний у рахунку-фактурі.

Листом за вих. 130/06-15 від 18.06.2015 року позивач повідомив відповідача про помилкову сплату вказаної суми та прохання про її повернення на рахунок позивача.

Листом від 18.06.2015 року за № КПД-468 до АТ «Банк «Фінанси і кредит» відповідач повідомив про помилково переховані кошти та просив повернути кошти на рахунок позивача, надаючи платіжне доручення № 55 від 19.06.2015 року.

Про вказане відповідач повідомив позивача листом від 24.09.2015 року за № КПД-497 про те, що кошти були повернені позивачеві, який позивач отримав 29.09.2015 року що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно, на вимогу позивача відповідач вчинив всі необхідні дії, щоб кошти в сумі 388 878,46 грн. були повернені позивачеві.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що відповідач виконав всі необхідні дії для повернення позивачеві коштів в сумі 388 878,46 грн., тому суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

. Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.33, ст.ст. 34, 44, п.2 ч.2 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 30.11.2015 року

Суддя С.М. Мудрий