ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015р. Справа№ 914/3359/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Віссманн» (с. Чайки, Київська обл.)

до відповідача: Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» (м. Львів)

про: стягнення 2 048 886,90 грн. суми основного боргу та судові витрати

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність б/н від 05.01.2015 року.

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 17.11.2015 року.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Віссманн» до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» про стягнення 2048886,90 грн. суми основного боргу та судові витрати.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.09.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 08.10.2015 року. Ухвалою суду від 08.10.2015 року розгляд справи відкладено до 20.10.2015 року, в звязку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 20.10.2015 року розгляд справи відкладено до 29.10.2015 року, в звязку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 29.10.2015 року розгляд справи відкладено до 10.11.2015 року, в звязку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 10.11.2015 року розгляд справи відкладено до 17.11.2015 року, в звязку з клопотанням відповідача та відсутністю його представника. Ухвалою суду від 17.11.2015 року розгляд справи відкладено до 26.11.2015 року, в звязку з клопотанням сторін.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 23.09.2015 року, про відкладення від 08.10.2015 року, від 20.10.2015 року, від 29.10.2015 року, від 10.11.2015 року, від 17.11.2015 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

05.10.2015 року за вх. № 42346/15 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

19.10.2015 року за вх. № 44580/15 позивач подав клопотання по справі.

02.11.2015 року за вх. № 47166/15 позивач подав пояснення до позовної заяви.

02.11.2015 року за вх. № 47168/15 позивач подав клопотання по справі.

09.11.2015 року за вх. № 48119/15 позивач подав заперечення до заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 23.09.2015 року, про відкладення від 08.10.2015 року, від 20.10.2015 року, від 29.10.2015 року, від 10.11.2015 року, від 17.11.2015 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

02.10.2015 року за вх. № 42308/15 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

19.10.2015 року за вх. № 44479/15 відповідач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

19.10.2015 року за вх. № 44728/15 відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності та додаткові докази до справи.

29.10.2015 року за вх. № 46626/15 відповідач подав доповнення до відзиву про застосування строків позовної давності.

03.11.2015 року за вх. № 47399/15 відповідач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

09.11.2015 року за вх. № 48297/15 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

17.11.2015 року за вх. № 5375/15 від відповідача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

26.11.2015 року за вх. № 51315/15 відповідач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

26.11.2015 року за вх. № 51316/15 відповідач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 26.11.2015 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віссманн» (надалі - позивач) протягом 2007-2008 року поставляло у власність Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» (надалі - відповідач) товар - котельне обладнання. Так, позивач передав товар на загальну суму 3737352,21 гривень на підставі накладних на відвантаження:

№ НОМЕР_1 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_2 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_3 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_4 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_5 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_6 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_7 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_8 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_9 від 03.12.2007 року; НОМЕР_10 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_11 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_12 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_13 від 04.12.2007 року; № НОМЕР_14 від 04.12.2007 року; № НОМЕР_15 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_16 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_17 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_18 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_19 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_20 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_21 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_22 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_23 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_24 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_25 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_26 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_27 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_28 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_29 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_30 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_31 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_32 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_33 від 23.01.2008 року.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Позивач зазначає, що враховуючи те, що в накладних на відвантаження, згідно яких передавався товар відповідачу, містяться найменування продукції, її кількість, ціна, вони підписані представниками як позивача, так і відповідача та скріплені їх печатками, він дійшов висновку, що між сторонами мав місце факт укладання правочину на поставку котельного обладнання.

Позивач наголошує, що сумлінно виконав своє зобов'язання, тобто передав товар у кількості та комплектності, зазначених в накладних на відвантаження. Будь-яких зауважень щодо якості поставленого товару або його кількості станом на момент подачі позовної заяви на адресу позивача не надійшло.

Позивач звертає увагу на те, що після передачі Товару позивачем відповідачу у остатнього виник обов'язок сплатити його вартість. Але, відповідач здійснив своє зобов'язання щодо оплати боргу за поставлений товар лише частково. Так, відповідачем була здійснена лише часткова оплата за Товар. Залишок вартості поставленого товару в розмірі 2048886 (два мільйони сорок вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 90 коп. так і не був сплачений.

Позивач зазначає, що за приписом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивач наголошує, що в якості вимоги щодо сплати вартості поставленого товару позивач надіслав відповідачу претензію № 37-Юр від 25 липня 2014 року. Таким чином, відповідач повинен був виконати вимогу щодо оплати поставленого товару у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, тобто до 02 серпня 2014 року.

За твердженням позивача, невиконання відповідачем зобов'язань щодо оплати переданого товару спричинило виникнення заборгованості перед позивачем в розмірі 2048886 (два мільйони сорок вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 90 коп.

Згідно частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Позивач звертає увагу на те, що моментом початку перебігу позовної давності відповідач вважає день передачі товару, застосовуючи до взаємовідносин позивача та відповідача положення статті 692 ЦК України та посилаючись на ОСОБА_3 Пленумів Вищого господарського суду України. Позивач ні в якому разі не заперечує проти викладеного у статті 692 ЦК України та зазначених відповідачем ОСОБА_3 Пленумів ВГСУ. Так, відповідно положень зазначеної статті та ОСОБА_3 Пленумів, Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару і саме з цього моменту повинен відраховуватися строк позовної давності. Але, положення статті 692 ЦК України застосовуються у разі непогодження сторонами іншого строку оплати, про що є пряме посилання у статті 692 ЦК України.

Позивач зазначає, що договором між позивачем та відповідачем був погоджений інший строк оплати товару. Так, у накладних на відвантаження, згідно яких передавався товар, зазначено, що порядок оплати - передоплата. Більше того, відповідачем така оплата здійснювалася.

Як зазначено в позовній заяві, в поясненні до позовної заяви та відображено в направленому відповідачу акті звірки взаєморозрахунків та копіях банківських документів із підтвердженням часткової оплати, відповідачем була проведена часткова оплата товару до його передання продавцем.

Статтею 693 ЦК України передбачено, що у разі коли договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. За приписом частина другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Також, позивач зазначає, що статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. За твердженням позивача, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, належати:

- визнання пред'явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Позивач звертає увагу на те, що відповідачем на протязі 2009, 2010 та 2011 років здійснювалась оплата вартості поставленого товару. Більш того, 30 листопада 2013 року позивач, в особі директора ОСОБА_4 та відповідач, в особі директора ОСОБА_5, підписали Акт звіряння розрахунків із визначенням наявної суми заборгованості. Копія акту звірки взаєморозрахунків, належним чином засвідчена, надавалась позивачем суду в якості обґрунтування наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

За твердженням позивача, підписанням цього акту звірки відповідач перервав перебіг строку позовної давності.

Таким чином, на думку позивача, при розрахунках строків позовної давності до взаємовідносин відповідача та позивача щодо настання строку виконання зобов'язання, застосовуються норми статті 530 ЦК України, в зв'язку із погодженням Сторонами умов попередньої оплати товару, та, як наслідок, застосування до їх відносин положень статті 693 ЦК України. Відповідач, шляхом підписання акту звірки розрахунків, вчинив дії, що свідчать про визнання боргу, тобто перервав перебіг позовної давності.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі. Відповідно до приписів статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Відповідач зазначає, що Колективним виробничим підприємством «Енергомонтаж» у 2007-2008 роках (23.01.2008 року остання накладна) за накладними на відвантаження отримано спірний товар. Відтак, обов'язок щодо його оплати у відповідача (в силу приписів ст. 692 Цивільного кодексу України) виник з моменту прийняття товару, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати. Так, право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні Отже, сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 256 вказаного Кодексу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено у три роки. Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушилила. Частинами 3, 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таку ж позицію висловлено у постановах Вищого господарського суду Україні від 15.08.2013 року у справі № 922/484/13-г та від 10.10.2013 року у справі № 905/3273/13, у яких вказано на те, що якщо порядок розрахунків за придбаний товар сторонами визначений не був, то обов'язок оплатити придбаний товар виник у покупця одразу після прийняття товару, відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України.

Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2013 року у справі № 5021/2332/2011 судом зазначено, що загальні положення частині другої статті 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правововідносин, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає із правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатати товар після його прийняття або після прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Отже, на думку відповідача, позивач своєчасно своїм правом на стягнення боргу з відповідача, а саме, упродовж трьох років після передання товару, не скористався. Як вже зазначалося, право пред'явити вимогу про оплату переданого товару у позивача виникло 23.01.2008 року (остання накладна на відвантаження № НОМЕР_33 від 23.01.2008 року), а тому строк позовної давності за заявленими вимогами закінчився 23.01.2011 року.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно частини 1 статті 261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

3 огляду на те, що позов подано до суду 02.09.2015 року, товар поставлявся у 2007-2008 роках, а у накладних на відвантаження зазначена умова попередньої оплати товару, то відповідач вважає, що трирічний строк позовної давності закінчився: 03.12.2010 року - за накладними №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_12, НОМЕР_16, НОМЕР_19, НОМЕР_22, НОМЕР_25, НОМЕР_29; 04.12.2010 року - за накладними № НОМЕР_13, НОМЕР_14; 26.12.2010 року - за накладними №№ НОМЕР_3, НОМЕР_10, НОМЕР_15, НОМЕР_17, НОМЕР_20, НОМЕР_23, НОМЕР_26, 929010273; 09.01.2011 року- за накладними №№ НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_31, НОМЕР_32; 11.01.2011 року - за накладними №№ НОМЕР_4, НОМЕР_7, НОМЕР_11, НОМЕР_18, НОМЕР_21, НОМЕР_24; 23.01.2011 року - за накладною №.

Крім того, КВП «Енергомонтаж» вважає, що підписання акту звірки взаємних зрахунків від 30.11.2013 року не можна вважати дією, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу відносно поставок за 2007-2008 роки, оскільки акт було складено за межами строків, встановлених статтею 257 Цивільного кодексу України, у зв'язку із закінченням строку позовної давності на момент його складення, а отже, строк, що закінчився, не може перериватися, а також неможливо ідентифікувати по яких саме операціях позивач зазначає дебетове сальдо, що не створює для відповідача правових наслідків у вигляді зобов'язання сплатити грошову суму саме по зазначених позивачем накладних на відвантаження, що стосуються суті даного спору. Також, згідно примірника вищезазначеного акту звірки, що знаходиться у КВП «Енергомонтаж», у колонках 4 «Дебет» та Кредит» відносно КВП «Енергомонтаж» не зазначено жодних даних.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що строк позовної давності на момент звернення позивача з даним позовом сплинув.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віссманн» (надалі - позивач) протягом 2007-2008 року поставляло у власність Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» (надалі - відповідач) товар - котельне обладнання. Так, позивач передав товар на загальну суму 3737352,21 гривень на підставі накладних на відвантаження, а саме:

№ НОМЕР_1 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_2 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_3 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_4 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_5 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_6 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_7 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_8 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_9 від 03.12.2007 року; НОМЕР_10 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_11 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_12 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_13 від 04.12.2007 року; № НОМЕР_14 від 04.12.2007 року; № НОМЕР_15 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_16 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_17 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_18 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_19 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_20 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_21 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_22 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_23 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_24 від 11.01.2008 року; № НОМЕР_25 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_26 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_27 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_28 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_29 від 03.12.2007 року; № НОМЕР_30 від 26.12.2007 року; № НОМЕР_31 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_32 від 09.01.2008 року; № НОМЕР_33 від 23.01.2008 року.

Позивач визнає, що враховуючи те, що в накладних на відвантаження, згідно яких передавався товар відповідачу, містяться найменування продукції, її кількість, ціна, накладні підписані представниками як позивача, так і відповідача та скріплені їх печатками, він дійшов висновку, що між сторонами мав місце факт укладання правочину на поставку котельного обладнання, а після передачі Товару позивачем відповідачу, у остатнього виник обов'язок сплатити його вартість. Але, відповідач здійснив своє зобов'язання щодо оплати боргу за поставлений товар лише частково. Залишок вартості поставленого товару в розмірі 2048886 (два мільйони сорок вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 90 коп. так і не був сплачений.

Позивач звертає увагу на те, що моментом початку перебігу позовної давності відповідач вважає день передачі товару, застосовуючи до взаємовідносин позивача та відповідача положення статті 692 ЦК України та посилаючись на ОСОБА_3 Пленуму Вищого господарського суду України. Позивач не заперечує проти викладеного у статті 692 ЦК України та зазначених відповідачем ОСОБА_3 Пленуму ВГСУ, зокрема, відповідно до положень зазначеної статті та ОСОБА_3 Пленуму, Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, і саме з цього моменту повинен відраховуватися строк позовної давності. Але, на думку позивача, положення статті 692 ЦК України застосовуються у разі непогодження сторонами іншого строку оплати, про що є пряме посилання у статті 692 ЦК України. Позивач зазначає, що договором між позивачем та відповідачем був погоджений інший строк оплати товару. Так, у накладних на відвантаження, згідно яких передавався товар, зазначено, що порядок оплати - передоплата. Як зазначалось в позовній заяві, в поясненні до позовної заяви та відображено в направленому відповідачу акті звірки взаєморозрахунків та копіях банківських документів із підтвердженням часткової оплати, відповідачем була проведена часткова оплата товару до його передання продавцем. Разом з тим, слід зазначити, що незважаючи на невиконання відповідачем умови попередньої оплати, про що зазначено у відповідних накладних на відпуск товару, на які посилається позивач, останній відпустив товар в порушення цієї умови.

Статтею 693 ЦК України передбачено, що у разі коли договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу,

За твердженням позивача, невиконання відповідачем зобов'язань щодо оплати переданого товару спричинило виникнення заборгованості перед позивачем в розмірі 2048886 (два мільйони сорок вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 90 коп.

Однак, згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі. Відповідно до приписів статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що, за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. В звязку з тим, що всупереч умови попередньої оплати, що зазначена у видаткових накладних на відпуск товару, позивачем був поставлений товар без попередньої оплати в повному обсязі, що стало підставою до звернення з даним позовом, обов'язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи ст. 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття.

Таку ж позицію висловлено у постановах Вищого господарського суду Україні від 15.08.2013 року у справі № 922/484/13-г та від 10.10.2013 року у справі № 905/3273/13, у яких вказано на те, що якщо порядок розрахунків за придбаний товар сторонами визначений не був, то обов'язок оплатити за придбаний товар виник у покупця одразу після прийняття товару, відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України.

Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2013 року у справі № 5021/2332/2011 судом зазначено, що загальні положення частині другої статті 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правововідносин, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає із правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або після прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Також, у постанові Верховного суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-78гс14 наведена така ж правова позиція щодо застосування ст. 692 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Крім того, у п. 1.7. ОСОБА_3 Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» підкреслено, що обов'язок зі сплати виникає у покупця (боржника) незалежно від пред'явлення кредитором вимоги, а саме: якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийнятті товаророзпорядчих документів на нього. Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Колективним виробничим підприємством «Енергомонтаж» у 2007-2008 роках (23.01.2008 року остання накладна) за накладними на відвантаження отримано спірний товар. Відтак, обов'язок щодо його оплати у відповідача, в силу приписів ст. 692 Цивільного кодексу України, виник з моменту прийняття товару, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати. Так, право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Поняття позовної давності унормовано Главою 19 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушилила.

Однак, згідно п. 4.2. ОСОБА_3 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (надалі - ОСОБА_3 № 10), якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

3 огляду на те, що позов подано до суду 02.09.2015 року, а товар поставлявся у 2007-2008 роках, крім того, у накладних на відвантаження зазначена умова попередньої оплати товару, то трирічний строк позовної давності закінчився: 03.12.2010 року - за накладними №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_12, НОМЕР_16, НОМЕР_19, НОМЕР_22, НОМЕР_25, НОМЕР_29; 04.12.2010 року - за накладними № НОМЕР_13, НОМЕР_14; 26.12.2010 року - за накладними №№ НОМЕР_3, НОМЕР_10, НОМЕР_15, НОМЕР_17, НОМЕР_20, НОМЕР_23, НОМЕР_26, 929010273; 09.01.2011 року - за накладними №№ НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_31, НОМЕР_32; 11.01.2011 року - за накладними №№ НОМЕР_4, НОМЕР_7, НОМЕР_11, НОМЕР_18, НОМЕР_21, НОМЕР_24; 23.01.2011 року - за накладною № НОМЕР_33.

Отже, позивач своєчасно своїм правом на стягнення боргу з відповідача, а саме, упродовж трьох років після передання товару, не скористався. Як вже зазначалося, право пред'явити вимогу про оплату переданого товару у позивача виникло 23.01.2008 року (остання накладна на відвантаження № НОМЕР_33 від 23.01.2008 року), а тому строк позовної давності за заявленими вимогами закінчився 23.01.2011 року.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що 19.10.2015 року за вх. № 44728/15 до канцелярії суду відповідачем подана Заява про застосування строків позовної давності.

Разом з тим, згідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позивач звертає увагу на те, що відповідачем на протязі 2009, 2010 та 2011 років здійснювалась оплата вартості поставленого товару. Більш того, 30 листопада 2013 року позивач, в особі директора ОСОБА_4, та відповідач, в особі директора ОСОБА_5, підписали Акт звіряння розрахунків із визначенням наявної суми заборгованості. Копія Акту звірки взаєморозрахунків, яка належним чином засвідчена позивачем, надавалась останнім суду в якості обґрунтування наявності заборгованості відповідача перед позивачем. За твердженням позивача, підписанням цього акту звірки відповідач перервав перебіг строку позовної давності.

Однак, згідно п. 4.4. ОСОБА_3 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належать:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Згідно абз. 12 п.п. 4.4.1. п. 4.4. ОСОБА_3 № 10, визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Отже, щодо акту звірки ТзОВ «Віссманн» з КВП «Енергомонтаж» від 30.11.2013 року слід зазначити, що підписання акту звірки взаємних розрахунків від 30.11.2013 року не можна вважати дією, що свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки акт було складено за межами строків, встановлених статтею 257 Цивільного кодексу України, тобто оскільки строк позовної давності на момент його складення закінчився, а отже, строк, що закінчився, не може перериватися. Крім того, неможливо ідентифікувати по яких саме операціях позивач зазначає дебетове сальдо, що не створює для відповідача правових наслідків у вигляді зобов'язання сплатити гроошову суму саме по зазначених позивачем у позовній заяві накладних на відвантаження, що стосуються суті даного спору. Також, згідно примірника вищезазначеного акту звірки, що підписаний повноважними представниками сторін, про що свідчать печатки, якими засвідчені підписи представників сторін, що підписали Акт звірки, який долучено до матеріалів справи КВП «Енергомонтаж», у колонках 4 «Дебет» та Кредит» відносно КВП «Енергомонтаж» не зазначено жодних даних про наявні заборгованості, що означає відсутність заборгованості відповідача перед позивачем. Крім того, акт звірки є тільки документом, за яким бухгалтерія підприємства звіряє бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобовязань сторін підтверджується первинними документами договором, накладними, розрахунками тощо. Таку ж правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 01.11.2011 року у справі № 18/1102/11 та від 07.07.2015 року у справі № 910/3379/15-г.

Також, не може бути взято до уваги при визначенні перебігу (переривання) строку позовної давності посилання позивача на здійснення відповідачем оплати 11.01.2011 р. в розмірі 100000,00 грн. згідно платіжного доручення № 83 від 11.01.2011 року, оскільки в призначенні платежу зазначено «борг за котел і комплектуючі до нього згідно акту звірки від 30.11.2010 року», а такого доказу як акт звірки від 30.11.2010 року, сторонами процесу суду не надано, а також не надано належних та допустимих доказів того, що такий акт звірки, а також ця оплата стосувалася виконання відповідачем своїх зобовязань згідно накладних, що зазначені в позовній заяві.

Тому, в якості належного та допустимого доказу, який впливає на перебіг позовної давності (переривання його), може бути прийнято, крім інших оплат, що мали місце до цієї оплати, тільки оплату, що вчинена 10.03.2010 року згідно платіжного доручення № 332 від 10.03.2010 року на суму 50000,00 грн., в якому в призначенні платежу зазначено «оплата боргу за котел і комплектуючі згідно накладної НОМЕР_31, НОМЕР_32 від 09.01.2008 року, строк позовної давності за якою скінчився 10.03.2013 року.

Також, слід зазначити, що позивач, у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України, не звернувся до суду з клопотанням щодо визнання поважними причин пропуску позовної давності, не зазначив таких причин, не обґрунтував підстав, які би свідчили про поважність таких причин.

Отже, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження наявності поважних причин щодо пропуску строку позовної давності щодо задоволення своїх позовних вимог, а відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Віссманн» до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» про стягнення 2048886,90 грн. не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (чинного на день подачі позову), ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 1778 від 15.09.2015 року на суму 30733,30 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.11.2015 року