ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015р. Справа№ 914/3566/15

За позовом: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Західтрансбуд» м. Львів,

про стягнення 71 892,65 грн.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Кубара А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2

На розгляд господарського суду Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західтрансбуд» про стягнення 71 892,65 грн.

Ухвалою суду від 15.10.2015 р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 17.11.2015 р. Розгляд справи відкладався на 30.11.2015р.

У судове засідання 30.11.2015р. представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач у порушення договору №214/Ф від 01.10.2002 р. не оплатив позивачу вартість отриманої теплової енергії у гарячій воді, внаслідок чого виникла заборгованість на суму 50 854,55 грн. Крім того, відповідачу нараховано 11 517,52 грн. пені, 513,95 грн. 3% річних та 9006,63 грн. інфляційних втрат.

У судовому засіданні 30.11.2015 р. представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позов, позовні вимоги визнав в частині основного боргу 50 854,55 грн., просив не стягувати з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати у звязку зі скрутним матеріальним становищем. Крім того, просив відтермінувати оплату заборгованості до 01.01.2016 р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

01.10.2002р. між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (енергопостачальна організація, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Західтрансбуд» (споживач, відповідач у справі) було укладено договір №214/Ф про постачання теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого енергопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати покупцеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобовязується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п.2.1 договору теплова енергія постачається покупцеві в обсягах згідно з додатком 1 до договору у вигляді гарячої води на такі потреби:

- Опалення та вентиляцію в період опалювального сезону;

- Гаряче водопостачання протягом року.

Облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку при їх наявності, а при їх відсутності розрахунковим способом (п.5.1 договору).

Порядок розрахунків за спожиту теплову енергію сторони погодили у р.6 договору. Розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими законодавством формами. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач до 15-го числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії.

22.10.2014 р. сторони підписали Акт про включення системи теплоспоживання в опалювальному сезоні 2014-2015 р.р.

За період з лютого по серпень 2015 р. відповідачу надано послуги на 50 854,55 грн.

Станом на дату прийняття рішення відповідачем не надано доказів погашення заборгованості.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Між сторонами виникли взаємні права та обовязки на підставі договору про надання послуг з теплопостачання.

Згідно ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Споживач теплової енергії зобов'язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та Правил користування електричною енергією (п.40 Правил).

Відповідно до п.3.2.2 договору відповідач зобовязувався оплачувати спожиту теплову енергію у терміни, передбачені договором.

Як підтверджується матеріалами справи та визнається самим відповідачем, позивачем було поставлено відповідачу теплову енергію, проте свої зобовязання з оплати отриманої енергії відповідач не виконав. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 50 854,55 грн. заборгованості є правомірними та підлягають задоволенню.

На підставі п.7.2.3 договору позивач правомірно просить стягнути з відповідача 11 517,52 грн. пені, а згідно ст.625 ЦК України - 513,95 грн. 3% річних та 9 006,63 грн. інфляційних втрат.

Щодо клопотання відповідача про відмову в стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України).

Пунктом 1 статті 233 ГК України визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Таким чином, законом надано право суду лише зменшувати неустойку, а не відмовляти у її стягненні і то тільки при наявності належних доказів скрутного матеріального становища (фінансовий звіт, довідки про рух та залишки коштів на банківських рахунках тощо). У даному випадку відповідач їх не подав.

Пленум Вищого господарського суду України звертає увагу, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18.)

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові і чинне законодавство не передбачає можливості зменшення судом таких сум чи звільнення від їх сплати. Також немає підстав для відстрочення виконання рішення суду, адже відповідачем не подано доказів наявності обставин, що утруднюють вчасне виконання рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

У п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. зазначається, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У силу вимог ч.2 ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західтрансбуд» (79044, м. Львів, вул. Мельника, 8, ідентифікаційний ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Д.Апостола, буд. 1, ідентифікаційний ) 50 854,55 грн. заборгованості, 11 517,52 грн. пені, 9 006,63 грн. інфляційних втрат, 513,95 грн. 3% річних та 1 218,00 грн. судового збору.

У судовому засіданні 30.11.2015р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 02.12.2015 р.

Суддя Яворський Б.І.