ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р. Справа № 922/3650/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т.В., суддя Гребенюк Н.В.,

при секретарі Томіній І.В.,

за участю представників сторін:

позивача не зявився

1-го відповідача - не зявився

2-го відповідача - ОСОБА_1 за довіреність б/н від 04.03.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №4707 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2015 р. у справі № 922/3650/15

за позовом Приватного підприємства "Марго", м. Біла Церква, Київська обл.,

до 1. Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва, с. Комуніст, Харківський р-н, Харківська обл.,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Рассвет", с. Тернова, Харківський р-н, Харківська обл.,

про стягнення 52 398,74 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство "Марго" (позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва (1-го відповідача) та Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Рассвет" (2-го відповідача) про стягнення 42 656,40 грн. основного боргу, 1 211,06 грн. пені та 8 531,28 грн. 20% штрафу за договором купівлі-продажу №05-03-20 від 05.03.2013 р. Позивач також просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.09.2015 р. (суддя Макаренко О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Рассвет" на користь Приватного підприємства "Марго" основний борг в розмірі 15 129,00 грн., пеню в розмірі 1 025,46 грн., 20% штрафу в розмірі 3 025,80 грн. та судовий збір в розмірі 668,76 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач, ПП "Марго", з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2015 р. скасувати частково та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства та неповне зясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована положеннями ч. 2 ст. 533, ч. 2 ст. 524 , ч. 1 ст. 632 ЦК України, а також посиланням на те, що сторони в договорі (п. 4.2) та специфікації № 1 від 17.04.2013 погодили грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті та порядок визначення суми, належної до сплати. Позивач вказує на те, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора. А отже, позивач вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог в частині перерахунку суми основного боргу відповідно до положень п. 4.2 договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 розгляд справи відкладено на 18.11.2015.

11.11.2015 позивач надав додаткові пояснення відносно правомірності нарахування курсової різниці на день звернення з позовом з посиланням на судову практику з цього приводу.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 розгляд справи відкладено на 02.12.2015.

01.12.2015 ДП "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_2 надало пояснення по справі, в яких зокрема посилається на те, що ні ДП "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_2, ні ТОВ Агрофірми "Рассвет" не є стороною договору від покупця, оскільки стороною зазначено спільну діяльність, тому відповідач вважає, що договір купівлі-продажу № 05-03-20 від 05.03.2013 не породжує прав та обовязків для сторін. Крім того, відповідач вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що даний договір про спільну діяльність пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності, є договором простого товариства, та ДП та ТОВ несуть солідарну відповідальність за невиконання умов даного договору.

Також, 01.12.2015 ДП "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_2 надало до суду клопотання, в якому просило відкласти розгляд справи на іншу дату в звязку з неможливістю забезпечити явку свого уповноваженого представника.

Колегія суддів залишає надане відповідачем клопотання без задоволення, оскільки відповідач був не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Доказів неможливості такої заміни відповідачем також не представлено.

01.12.2015 позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без участі представника Приватного підприємства "Марго".

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК України.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте позивач та 1-й відповідач не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 02.12.2015 за відсутності представників позивача та 1-го відповідача.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши уповноваженого представника 2-го відповідача, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 05.03.2013 р. між позивачем (продавцем) в особі засновника - комерційного директора ОСОБА_3 та відповідачами (покупець) в особі директора ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 р., укладеного між ДП "НГД "Докучаєвське" ХНАУ ім. В.В. Докучаєва та ТОВ агрофірмою "Рассвет", укладено договір купівлі-продажу №05-03-20.

Відповідно до п. 1.1. договору продавець зобов'язався передати покупцеві засобів захисту рослин (далі-товар), а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його вартість відповідно до умов даного договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Згідно з п. 4.1. договору умови оплати товару, порядок та строки здійснення платежів зазначаються у Специфікації (ях) до договору.

17.04.2013 р. між сторонами було підписано Специфікацію №1 на загальну суму з ПДВ 30258,00 грн. за курсом на міжбанку 8,2000, відповідно до якої визначено крайній строк оплати за поставлений товар - 01.11.2013 р. (а.с. 19).

Також, згідно Специфікації №1 від 17.04.2013 р. умови поставки - EXW склад продавця: с. Трушки, вул. Польова, 1, термін поставки - п'ять днів після оплати згідно з Графіком оплати (а.с. 19).

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що на виконання договору відповідачам поставлено товар (штефодим в кількості 105л. та штеф-альфа-цип в кількості 155л.) на загальну суму 30 258,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-000609 від 25.06.2013 р., підписаною уповноваженими представниками сторін і скріпленої їх печаткою (а.с. 20).

Згідно з п. 4.4. договору покупець проводить оплату вартості (ціни) товару шляхом перерахування коштів в розмірі гривневої суми ціни товару, вирахуваної відповідно до положень п. 4.2., 4.3. цього договору на банківський рахунок продавця. Платіжні реквізити продавця вказані в кінці тексту договору.

Як зазначає позивач, відповідачі товар на загальну суму 30 258,00 грн. отримали, але оплатили вартість товару частково на суму 15 129,00 грн., про що свідчить банківська виписка БВ-0000090 від 21.05.2013 р. на суму 15 129,00 грн. (а.с. 96). Факт визнання відповідачами заборгованості в розмірі 15 129,00 грн. підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2013 р. по 10.11.2013 р., підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленим їх печатками (а.с. 21).

Враховуючи те, що відповідачі не перерахували на рахунок позивача у визначений договором строк вартість товару в розмірі 15 129,00 грн., позивач, керуючись умовами п. 4.2 договору, здійснив розрахунок суми основного боргу, який перерахував у гривневий еквівалент по курсу долара США станом на 27 квітня 2015 року, що складає 42 656,40 грн. (розрахунок на а.с. 59).

Крім того, позивачем у відповідності з умовами п.п.6.1, 6.2 договору, на суму боргу в розмірі 42 656,40 грн. нарахована пеня в розмірі 1211,06 грн. за період з 02.11.2013 р. по 02.05.2014 р. та 8531,28 грн. штрафу.

Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду.

Вирішуючи даний господарський спір суд першої інстанції виходив з обставин за якими встановив, що позивач свої зобовязання за договором виконав належним чином, передавши у власність відповідача товар на загальну суму 30 258,00 грн., відповідачі товар отримали, але оплатили вартість товару частково на суму 15 129,00 грн. Разом з цим, враховуючи те, що позивачем не надано доказів виставлення відповідачам передбаченого п.4.2. договору рахунку від 28.04.2014 року на суму 42 656,40 грн. суд першої інстанції вважав, що здійснення позивачем розрахунку суми основного боргу в розмірі 42 656,40 грн. є необґрунтованим і таким, що суперечить умовам договору та ст. 628 ЦК України, пославши окрім іншого на те, що під час розгляду справи представник позивача не надав суду документально обґрунтованих пояснень щодо дати, яку він визначив (28.04 2014 р.) для нарахування заявленої суми боргу.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що останнім узгодженим сторонами днем оплати вартості товару є 01.11.2013р., а відтак днем виставлення рахунку на оплату та відповідно днем, що передує даті перерахування коштів, є 31.10.2013р., звернувши також увагу на те, що в Специфікації сторони визначили суму коштів, яка має бути перерахована покупцем до цієї дати, а саме - 15129,00 грн., а також на умови пункту 4.2. договору, в якому йдеться про максимальний курс продажу міжбанківської валютної біржі гривні до долару США, в той час як у Специфікації сторони визначили вартість товару в доларовому еквіваленті, виходячи із середнього курсу продажу гривні до долару США на міжбанку.

Таким чином, місцевим господарським судом встановлено, що у відповідачів, як у покупця, утворилась заборгованість за договором купівлі-продажу №05-03-20 від 05.03.2013р. в розмірі 15129,00 грн., а не в розмірі 42 656,40 грн., як стверджував позивач. В звязку з чим суд задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів основного боргу в розмірі 15129,00 грн.

Враховуючи вище встановлений судом факт недотримання позивачем умов пункту 4.2. договору при здійсненні розрахунку суми основного боргу, а також встановлений факт непогашеного відповідачами основного боргу в розмірі 15 129,00 грн., суд визнав позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів пені і штрафу обґрунтованими та підлягаючими задоволенню частково в розмірі 1 025,46 грн. пені та 3 025,80 грн. штрафу.

Отже, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів солідарно основного боргу в розмірі 15 129,00 грн., пені в розмірі 1 025,46 грн. та штрафу в розмірі 3 025,80 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачів основного боргу в розмірі 27 527,40 грн., пені в розмірі 185,6 грн. та 20% штрафу в розмірі 5 505,48 грн. судом відмовлено у зв'язку з безпідставним пред'явленням до стягнення.

Проте, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції при розгляді справи в порушення вимог ст. 43 ГПК України не в повному обсязі зясовані обставини справи, не надано належної кваліфікації спірним правовідносинам та умовам договору в контексті ст. 533 ЦК України, що, в свою, чергу призвело до помилкових висновків про недотримання позивачем умов пункту 4.2. договору при здійсненні розрахунку суми основного боргу та нарахованих штрафних санкцій.

Згідно ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в ГК України. Так, відповідно ст. 193 ГК вказує на те, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, підставою виникнення спірних правовідносин є укладений між позивачем - ПП "Марго" (продавцем) та відповідачами (покупець) в особі директора ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 р., укладеного між ДП "НГД "Докучаєвське" ХНАУ ім. В.В. Докучаєва та ТОВ агрофірмою "Рассвет", договір купівлі-продажу №05-03-20 від 05.03.2013р., відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати покупцеві засобів захисту рослин (далі-товар), а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його вартість відповідно до умов даного договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач на виконання договору поставив відповідачам (покупцеві) товар (штефодим в кількості 105л. та штеф-альфа-цип в кількості 155л.) на загальну суму 30 258,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-000609 від 25.06.2013 р., підписаною уповноваженими представниками сторін і скріпленої їх печаткою (а.с. 20).

Судом встановлено, що відповідачі товар на загальну суму 30 258,00 грн. отримали, але оплатили вартість товару частково на суму 15 129,00 грн., про що свідчить банківська виписка БВ-0000090 від 21.05.2013 р. на суму 15 129,00 грн. (а.с. 96).

Факт визнання відповідачами заборгованості в розмірі 15 129,00 грн. підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2013 р. по 10.11.2013 р., підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленим їх печатками (а.с. 21).

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною третьою ст. 691 ЦК України передбачено, що якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

Сторонами у договорі визначено спосіб перерахунку ціни, зокрема відповідно до п. 4.2. договору покупець сплачує продавцю у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця, відповідно до виставленого рахунку покупцю, за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі (графа МАх за період/ASK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця за кожну партію товару (згідно сайту www.udinform.com). Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця.

Отже, за умовами п. 4.2. договору відповідач оплачує товар за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі (графа МАх за період/ASK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця за кожну партію товару (згідно сайту www.udinform.com) відповідно до виставленого позивачем рахунку покупцеві (відповідачам).

Згідно з п. 4.4. договору покупець проводить оплату вартості (ціни) товару шляхом перерахування коштів в розмірі гривневої суми ціни товару, вирахуваної відповідно до положень п. 4.2., 4.3. цього договору на банківський рахунок продавця. Платіжні реквізити продавця вказані в кінці тексту договору.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, наведені норми надають сторонам можливість визначити у зобов'язанні грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, а також узгодити порядок визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

Судом встановлено, що між сторонами було підписано Специфікацію №1 від 17.04.2013 р. на загальну суму з ПДВ 30258,00 грн. за курсом на міжбанку 8,2000, відповідно до якої визначено крайній строк оплати за поставлений товар - 01.11.2013 р. (а.с. 19). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в Специфікації № 1 сторони чітко визначили суму коштів, яка має бути перерахована покупцем до дати (01.11.2013 день оплати 50% вартості товару), а саме 15 129,00 грн.

Тобто, маючи грошовий еквівалент несплаченої вчасно вартості товару в розмірі 15129,00 грн. за курсом 8.2 доларів США, що складає 1845 доларів США, відповідачі відповідно до п.п. 4.2, 4.4 договору мали сплатити за поставлений позивачем товар за курсом міжбанківської валютної біржі (графа МАх за період/ASK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Отже, сторонами, шляхом підписання Специфікації № 1 до договору, встановлено грошовий еквівалент ціни товару в іноземній валюті, а саме доларах США, що складає 1845 доларів США та підлягає сплаті у гривнях з урахуванням умов, визначених п.п. 4.4, 4.2 договору.

Постановою Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, абз. 6 п. 8.1 визначено, що положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобовязання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобовязання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і контролю». Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобовязань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобовязання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" містить п. 3.4, згідно якого ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (п. 4 ч. 1 ст. 55 ГПК України).

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний банк України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11,2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Тобто, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні.

Колегія суддів, дослідивши матеріли справи, встановила, що сума заборгованості за договором в розмірі 42 656,40 грн. розрахована позивачем виходячи з суми до сплати станом на 02.11.2013 р. за курсом гривні до долара США 8,19 15129,00 грн. (1845 доларів США), в еквіваленті до долара США, який станом на 27.04.2015 р. складав 23,12 USD/UAN (згідно даних міжбанківської валютної біржі, а.с. 94).

Слід зазначити, що наведений позивачем розрахунок повністю відповідає умовам п. 4.2 договору, яким передбачено, що відповідач оплачує товар за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі (графа МАх за період/ASK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця за кожну партію товару (згідно сайту www.udinform.com) відповідно до виставленого позивачем рахунку покупцеві (відповідачам).

Разом з цим, зважаючи на те, що на момент подання позову відповідачі свій обовязок щодо оплати товару не виконали, позивачем правомірно визначено курс долару США на момент звернення з позовною заявою, а не на момент, коли зобовязання мало бути ним виконане. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Вищим господарським судом України в постанові від 25.11.2014 року у справі № 906/519/14, а також узгоджується з положеннями ст. 533 ЦК України та правовою позицією, яка викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань.

Колегія суддів вважає помилковими висновки першої інстанції стосовно того, що право на звернення до суду з вимогою про стягнення вартості неоплаченого товару за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі гривні до долару США могло виникнути тільки після виставлення позивачем відповідного рахунку, оскільки рахунки, на які міститься посилання, та якими керувався суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, є лише документами, які носять інформаційний характер відносно суми та платіжних реквізитів, на які покупець повинен був перерахувати кошти.

Ненадання відповідного рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 КЦ України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплати поставленого товару згідно до умов договору. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 року.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 1 211,06 грн. пені, нарахованої на підставі п. 6.1 договору, відповідно до якого у випадку порушення строків виконання зобов"язань за цим договором сторона яка допустила прострочку, сплачує другій стороні штрафну пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов"язання за кожен день прострочки.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Враховуючи, що відповідач відповідачі дійсно прострочили виконання грошового зобов`язання перед позивачем, перевіривши розрахунок пені, суд апеляційної інстанції вважає правомірним та обґрунтованим нарахування пені за період з 02.11.2013 року (наступний день після дня остаточного розрахунку за поставлений товар згідно специфікації № 1 від 17.04.2013 року) по 02.05.2014 року, що складає 1 211,06 грн.

Також, згідно п.6.2 договору, у разі ухилення від оплати вартості товару та порушення термінів оплати покупець, крім пені, сплачує продавцеві штраф в розмірі 20% вартості неоплаченого товару.

Таким чином, сума штрафу за невиконання відповідачами взятих своїх зобов"язань за договором становить 8 531,28 грн.

Оскільки, судом апеляційної інстанції встановлено правомірність позовних вимог про стягнення 42 656,40 грн. основного боргу та здійснено перевірку правильності нарахування позивачем штрафних санкцій відповідно до суми основного боргу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача 1 211,06 грн. пені, та 8 531,28 грн. штрафу.

Що стосується наведених ДП "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_2 доводів про те, що договір купівлі-продажу № 05-03-20 від 05.03.2013р. не породжує прав та обовязків для сторін в звязку з тим, що стороною договору зазначено спільну діяльність, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу №05-03-20 від 05.03.2013р. укладено між позивачем (продавцем) в особі засновника - комерційного директора ОСОБА_3 та СД б/н від 26.01.2012 між ДП "НГД "Докучаєвське" ХНАУ ім. В.В. Докучаєва та ТОВ Агрофірма "Рассвет" в особі директора ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 року укладеного між ДП "НГД "Докучаєвське" ХНАУ ім. В.В. Докучаєва та ТОВ агрофірмою "Рассвет".

Отже, відповідачі по справі при укладенні договору купівлі-продажу № 05-03-20 діяли на підставі договору про спільний обробіток земельної ділянки земельної ділянки б/н від 26.01.2012р.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що 26.01.2012р. між ДП "НГД "Докучаєвське" ХНАУ ім. В.В. Докучаєва (стороною-1) та ТОВ Агрофірма "Рассвет" (стороною-2) укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012р., предметом якого є об'єднання зусиль сторін для досягнення наступних господарських цілей, у рамках чинного законодавства України, спільно обробляти земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 1 500,00 га для: вирощування зернових культур; вирощування олійних культур; вирощування буряків; оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин; заготівля, виробництво та переробка сільськогосподарської продукції; надання послуг у сфері сільського господарства (інші необхідні види діяльності згідно класифікатору КВЕД).

За умовами пунктів 4.1.6., 4.1.7. договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 р. сторона - 2 зобов'язана проводити поставку необхідних матеріально-технічних ресурсів та основних засобів для виконання робіт; забезпечувати комерційну діяльність по реалізації виготовленої продукції (виконання робіт, послуг), вести переговори з покупцями та укладати цивільно-правові угоди.

Згідно з п. 5.4. договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 р. сторона-1 має право здійснювати контроль за діяльністю сторони-2 у рамках цього договору шляхом перевірки бухгалтерських і інших документів, а також щоквартального уточнення рахунків сторони-2, на які перераховуються кошти.

Внески сторін за договором про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012р. передбачено у розділі 6.

Відповідно до 7.1.-7.3. договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 р. доходи, що отримані за цим договором, першочергово спрямовуються на відшкодування витрат сторін, пропорційно їх внесків відповідно до Додатку № 2. Підбиття підсумків діяльності за даним договором і розподіл чистого прибутку між сторонами здійснюється на підставі окремого балансу, який складає сторона-2 і погоджує сторона -1. Чистий прибуток, отриманий від спільного обробітку земельних ділянок, розподіляється між сторонами, пропорційно їх внесків.

За умовами п. 8.1. договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 цей договір набирає чинності від дати його підписання сторонами і діє до ''21'' грудня 2017 р.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Таким чином, аналіз змісту договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 надає суду підстави для висновку, що даний договір про спільну діяльність пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності та є договором простого товариства.

Ведення спільних справ учасників врегульовано статтею 1135 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 якої під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

Відповідно до п. 5.1. договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 ведення справ за даним договором здійснюються за взаємною угодою сторонами, яка приймається на зборах представників сторін або шляхом письмового опитування або факсом. Сторона-2 приймає рішення самостійно у випадку необхідності вчинення невідкладних дій.

За умовами п.п. 5.2.-5.3. договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 керівництво веденням спільних справ за даним договором доручається Стороні-2, яка на підставі довіреності здійснює всі необхідні юридичні дії і акти для досягнення поставлених за даним договором цілей, зокрема реєструє цей договір в податковому органі (за домовленістю); відкриває окремий поточний рахунок в банку (за домовленістю), через який здійснює всі фінансові операції по виконанню умов договору; веде окремий податковий та бухгалтерський облік; представляє інтереси сторін по обумовленій в договорі діяльності перед третіми особами, беручи на себе відповідальність перед стороною-1 та їхні дії та вчиняє інші дії та інше.

Як вбачається зі змісту договору купівлі - продажу від 05.03.2013, з боку покупця його підписано СД б/н від 26.01.2012 р. між ДП "НДГ Докучаєвське" Харківського Національного аграрного університету ім. Докучаєва та ТОВ Агрофірмою "Рассвет" в особі директора ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 року, та скріплено печаткою 1-го відповідача (ДП "НДГ Докучаєвське" Харківського Національного аграрного університету ім. Докучаєва).

При цьому з матеріалів справи судом встановлено, що при укладенні договору купівлі - продажу директор ДП "НДГ Докучаєвське" Харківського Національного аграрного університету ім. Докучаєва ОСОБА_4 діяла в межах та на підставі довіреності від 01.01.2013 року № 1, виданої 2-м відповідачем (ТОВ Агрофірмою "Рассвет").

Відповідно до ч. 2 ст. 1138 та ст. 1143 ЦК України якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення. Якщо договір простого товариства не був припинений за заявою учасника про відмову від подальшої у ньому участі або у разі розірвання договору на вимогу одного з учасників, учасник, участь якого в договорі припинилася, відповідає перед третіми особами за спільними зобов'язаннями, які виникли в період його участі в договорі простого товариства як учасника договору.

Таким чином, ДП "НДГ Докучаєвське" Харківського Національного аграрного університету ім. Докучаєва та ТОВ Агрофірмою "Рассвет" є відповідальним за невиконання спільних зобов'язань перед третіми особами, зокрема позивачем у справі, оскільки були учасником спільної діяльності відповідно до умов договору про спільний обробіток земельної ділянки б/н від 26.01.2012 року, на момент укладення між сторонами у справі договору купівлі-продажу №05-03-20 від 05.03.2013.

Крім того, зі змісту відзиву 2-го відповідача (контррозрахунок на а.с. 128) та пояснень його представника у судовому засіданні судом встановлено, що 2-й відповідач факт укладення ним спільно з 1-м відповідачем договору купівлі-продажу №05-03-20 від 05.03.2013 року в порядку, передбаченому договором про спільний обробіток земельної ділянки від 26.01.2012 року, визнає, а також визнає основну заборгованість за цим договором у розмірі 15129,00 грн., пеню в розмірі 1025,46 грн. та штраф в розмірі 3025,80 грн.

При цьому, пунктом 9.14 договору купівлі-продажу від 05.03.2013 року № 05-03-20 сторони визначили, що останні підтверджують, що договір підписаний при повному розумінні всіх його положень та були погодженні всі умови договору. Крім того, положення договору є чинними, сторонами не оспорювались та недійсними в судовому порядку не визнавались, а доказів протилежного суду надано не було.

За таких обставин суд вважає, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання умов договору купівлі-продажу від 05.03.2013 року № 05-03-20.

З урахуванням викладеного, оскільки позивачем доведено правомірність заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2015 р. у справі № 922/3650/15 з прийняттям нового рішення про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Керуючись 32-34, 43, 49, 84, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Марго", м. Біла Церква, Київська обл., задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2015 р. у справі № 922/3650/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 27 527,40 грн. основного боргу, 185,60 грн. пені, 5505,48 грн. 20% штрафу скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути солідарно з Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_2 (62482, Харківська область, Харківський район, с. Комуніст, вул. Докучаєва, буд. 2 А, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Рассвет" (62421, Харківська область, Харківський район, с. Тернова, ) солідарно на користь Приватного підприємства "Марго" (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Шевченка, 158, , р/р 9 Київська Регіональна Дирекція (КРД) Райффайзен банк Аваль м. Київ, МФО 380805) 27 527,40 грн. основного боргу, 185,60 грн. пені, 5505,48 грн. 20% штрафу, 1158,24 грн. судового збору за звернення з позовною заявою та в розмірі 2009,71 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 07 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.