РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015Справа №910/24914/15
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом приватного підприємства "Украинский продукт"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції"

про стягнення 496 790,68 грн.

Представники сторін:

від позивача: Микитенко А.Є. - представник за довіреністю № б/н від 15.04.2015 року;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги приватного підприємства "Украинский продукт" до товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" про стягнення 496 790,68 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.08.2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" укладено договір поставки №246.

На виконання умов договору позивачем здійснено поставку, а відповідачем отримано товар на загальну суму 306 440,29 грн.

В порушення умов договору відповідач не здійснив оплату товару.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 306 440,29 грн., пені в розмірі 98 531,05 грн., трьох процентів річних в розмірі 5 062,56 грн., інфляційного збільшення в розмірі 86 756,78 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.09.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 05.10.2015 року.

В судове засідання 05.10.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.09.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №011.

Представник позивача не виконав вимоги ухвали суду від 22.09.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.10.2015 року розгляд справи відкладено на 02.11.2015 року.

В судове засідання 02.11.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.09.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №014.

Представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача не виконав вимоги ухвали суду від 22.09.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.11.2015 року розгляд справи відкладено на 16.11.2015 року.

13.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі та заяву про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача основного боргу в розмірі 306 440,29 грн., пеню в розмірі 55 564,44 грн., три проценти річних в розмірі 10 047,81 грн., інфляційне збільшення в розмірі 124 654,96 грн.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вищезазначена заява приймається судом до розгляду, позовні вимоги розглядаються з урахування заяви про зменшення позовних вимог.

В судове засідання 16.11.2015 року представник відповідача засідання не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.09.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача якого позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.08.2013 року між приватним підприємством "Украинский продукт" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" (покупець) укладено договір поставки №246 з протоколом розбіжностей.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов'язується систематично доставляти і передавати на умовах та у встановлені цим договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію (надалі - «товар») у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах цього договору.

Відповідно до ч.1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31 грудня 2014 року (п.9.1 договору).

Відповідно до п.9.2 договору, якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна зі сторін не попередить письмово про свій намір розірвати або припинити дію цього договору, цей договір вважається пролонгованим на один календарний рік на тих самих умовах.

Умови цього договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних з внутрішньодержавним характером договору (п.1.5 договору).

Відповідно до п.1.6 договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної (товаргно-транспортної або видаткової) накладної, яка засвідчує факт передачі товару постачальником та його отримання покупцем. Датою поставки вважається дата передачі постачальником товару покупцю.

Згідно з п.2.1 договору поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями силами (в т.ч. транспортом) та за рахунок постачальника на умовах DDP у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця.

Пункти поставки вказуються покупцем у замовленні на партію товару, адреси пунктів поставки торгової мережі покупця вказані у додатку № 3 до договору („Адреси пунктів поставки торгової мережі покупця") та є невід'ємною частиною цього договору (п.2.3 договору).

На виконання умов договору за період з 29.04.2014 року по 31.12.2014 року уповноваженими особами сторін були підписані та скріплені печатками/штампами накладні на загальну суму 306 440,29 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними.

Доказів щодо неотримання товару, повернення чи оплати матеріали справи не містять.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.5.8 договору (в редакції протоколу розбіжностей) товар, що поставляється покупцю за даним договором підлягає оплаті в національній валюті протягом 45 (сорок п'ять) календарних днів з моменту фактичного постачання товару, тобто підписання представниками сторін товарної накладної.

Згідно з п.5.13 договору, для зручності розрахунків сторони щоквартально проводять звірку взаєморозрахунків до 15 (п'ятнадцятого) числа місяця, наступного за останнім днем останнього місяця звітного кварталу.

Так, між сторонами підписано та скріплено їх печатками акт звірки розрахунків за період з 01.04.2015 по 31.05.2015 року відповідно до якого заборгованість відповідача на користь позивача становить 306 440,29 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором поставки №246 від 01.08.2013 року у відповідача перед позивачем в сумі 306 440,29 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з простроченням оплати позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 55 564,44 грн., індекс інфляції в розмірі 124 654,96 грн., три проценти річних в розмірі 10 047,81 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.8.14 договору (в редакції протоколу розбіжностей), у випадку порушення покупцем строків оплати за товар, передбачених п.5.8 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день такого прострочення.

Суд погоджується з розрахунком пені в розмірі 55 564,44 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з розрахунком індексу інфляції в розмірі 124 654,96 грн. та 3% річних в розмірі 10 047,81 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" (01103, місто Київ, вулиця Кіквідзе/Бастіонна, будинок 1/2, ) на користь приватного підприємства "Украинский продукт" (83005, місто Донецьк, вулиця Зубкова, будинок 2, ) суму основного боргу в розмірі 306 440 (триста шість тисяч чотириста сорок) грн. 29 коп., пеню в розмірі 55 564 (п'ятдесят п'ять тисяч п'ятсот шістдесят чотири) грн. 44 коп. індекс інфляції в розмірі 124 654 (сто двадцять чотири тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 96 коп., три проценти річних в розмірі 10 047 (десять тисяч сорок сім) грн. 81 коп. та судовий збір в розмірі 7 450 (сім тисяч чотириста п'ятдесят) грн. 61 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 30.11.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий