ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.11.2015 Справа № 905/2743/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо- комерційного підприємства «Чернівецький завод теплоізоляційних матеріалів»
доПублічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь»
простягнення 590487,00грн.
Представники сторін: від позивача: не зявився; від відповідача: ОСОБА_1 представник за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства «Чернівецький завод теплоізоляційних матеріалів» до Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" про стягнення суми заборгованості на загальну суму 590487,00 грн., у тому числі 523088,16 грн. основного боргу, 39963,94 грн. пені, 27434,00 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору поставки №15/3742 від 18.09.2013 в частині оплати вартості отриманого товару.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав належним чином завірені копії: договору поставки №15/3742 від 18.09.2013, специфікацій, видаткових накладних, довіреностей.

Позивач явку своїх представників в судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідачем заявлено клопотання про зупинення провадження по цій справі до вирішення справи про визнання недійсним договору №15/3742. Відповідачем надано копію позовної заяви та копію ухвали суду господарського суду Донецької області від 18.11.2015 про порушення провадження по справі №905/3126/15 за вказаною позовною заявою. Клопотання мотивовано неможливістю розгляду цієї справи, оскільки судом під час вирішення справи про визнання недійсним договору будуть встановлені факти, які мають значення по справі.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження по справі. Зупинення провадження по справі з інших підстав є неправомірним.

Зупинення провадження по справі- це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у даній справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі,-у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи №905/2743/15, зміст позовних вимог, доводи позивача, відповідача та зміст позовної заяви про визнання договору недійсним, суд приходить до висновку про не повязаність даної справи зі справою за позовною заявою про визнання договору недійсним, оскільки суд під час розгляду спору про стягнення заборгованості по договору, самостійно встановлює обставини повязані з виконанням та настанням строку виконання зобовязань по спірному договору.

За таких обставин, судом відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідач заперечує проти позову у звязку з не настанням строку оплати, оскільки позивач не надав відповідачу рахунку та сертифікату якості по договору, тому не підтверджений факт поставки. Окрім того, відповідач просить застосувати до вимог про стягнення пені строк позовної давності.

Представник відповідача клопотань щодо фіксації судового процесу не заявляв, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення відповідача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

18.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства «Чернівецький завод теплоізоляційних матеріалів», як постачальником (позивач) та Публічним акціонерним товариством Енергомашспецсталь, як покупцем (відповідач) підписаний договір поставки №15/3742, відповідно до умов якого постачальник передає у власність покупцю, а покупець приймає та оплачує товар, який визначений в специфікаціях.

Згідно з п. 9.3 договору покупець здійснює оплату товару протягом строку вказаного в специфікаціях, від дня отримання оригіналів рахунків на оплату та сертифікатів якості, якщо інше не передбачено специфікаціями.

Пунктом 6.1 договору сторони передбачили умовами передачі товару, а саме на постачальника покладені зобов'язання щодо передачі покупцю одночасно з продукцією наступних документів: рахунок, сертифікат якості, накладну (у накладній обов'язкове посилання на одержувача продукції), податкову накладну, товаро-транспортну накладну.

Якщо на моменту передачі товару будь-який з документів відсутній, він повинен бути переданий протягом 7 днів після передачі товару (п. 6.2 договору).

Договір діє до 31.01.2014 (п. 13.2 договору).

Між сторонами підписана специфікація №1 до договору №15/3742 на загальну суму 523215,00 грн., в якій погоджені умови про поставку товару та оплату, зокрема строк поставки: 14 календарних днів від дати підписання договору; умови оплати: протягом 35 днів від дати поставки товару та передачі документів, передбачених п. 6.1 договору.

На виконання умов договору №15/3742 позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 523215,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №РН0000315 від 04.10.2013, №РН0000330 від 18.10.2013, довіреністю на отримання товаро-матеріальних цінностей від 04.10.2013 та товаро-транспортними накладними, а також податковими накладними.

З представлених накладних вбачається, що вони підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять усі необхідні відомості про товар, а також містять відомості про фактичне отримання товару. Тобто, за своїми ознаками такі накладні є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірного товару.

Відповідач не надав жодних заперечень щодо не отримання товару. Відповідач посилається на неотримання від позивача рахунку та сертифікату якості. Разом з тим, відповідач не надає жодних доказів на підтвердження того, що вказані документи не були передані разом з товаром, оскільки на видаткових накладних відсутні будь-які зауваження з боку особи, яка приймала товар. Відповідач також не надав доказів звернення до позивача з вимогою надати вказані документи.

Згідно ч. 1 ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві .

Відповідачем не надано доказів відмови від договору купівлі-продажу, а матеріали справи навпаки свідчать про прийняття товару без заперечень.

Враховуючи вищевикладене, судом не приймаються доводи відповідача про невиконання позивачем зобовязань з передачі документів, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується поставка позивачем відповідачу товару на загальну суму 523215,00 грн.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договорами поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідно до умов договорів позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, вартість якого відповідачем повинна бути оплачена протягом 35 календарних днів з дня поставки товару та передачі документів, передбачених п. 6.1 договору.

Проте відповідач свої зобов'язання не виконав, станом на момент звернення позивача до суду, заборгованість відповідача становить 523088,16грн.

Відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження перерахування відповідачу коштів у розмірі 523088,16грн., а матеріали справи таких не містять.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 523088,16грн. суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позивач на підставі п.10.6 договору просить стягнути з відповідача пеню за період з 22.10.2013 по 20.04.2014 у розмірі 39963,94 грн.

Відповідно до п. 10.6 договору у випадку несвоєчасної оплати покупець сплачує пеню постачальнику у розмірі 0,04% суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше на подвійної облікової ставки НБУ.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Розглянувши розрахунок пені суд приходить до висновку про невірне застосування позивачем періоду нарахування пені, оскільки позивачем здійснено розрахунок пені не з наступного дня коли зобовязання повинно було бути виконано.

Позивач має право нараховувати пеню на суму 226282,56 грн. з 09.11.2013 по 09.06.2014, на суму 296805,60 грн. з 23.11.2013 по 23.06.2014, а позивач нараховує з 22.10.2013 по 20.04.2014.

З огляду на те, що відповідач взяті на себе зобовязання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару не виконав, відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобовязання передбачена договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення пені з відповідача.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Відповідно до положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Пеня нараховується за кожен день прострочення платежу і до моменту фактичної оплати, як погоджено сторонами у Договорі.

У п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України " Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 зазначено, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Проте позивач звернувся з даним позовом до господарського суду Донецької області 16.10.2015. Таким чином, позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності, який застосовується до вимог про стягнення пені, в частині нарахування пені за прострочення грошового зобов'язання повністю.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.

Позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку давності не заявлено.

Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивачем не наведено.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки обґрунтованих причин звернення до суду з вимогами про стягнення пені за прострочення оплати товару поза межами строку давності не наведено, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд прийшов висновку, що у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 39963,94грн., слід відмовити.

Матеріалами справи доведено, що строки виконання грошового зобов'язання відповідачем порушені, так як до пред'явлення позивачем позову щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат фактично залишилось невиконаним грошове зобов'язання відповідача перед позивачем.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних суд визнає його не вірним, оскільки позивачем не вірно визначена да, за якої позивач має право нараховувати 3% річних. Позивач має право нараховувати 3% на суму 226282,56 грн. з 09.11.2013 по 01.10.2015 (дата визначена позивачем), на суму 296805,60 грн. з 23.11.2013 по 01.10.2015 (дата визначена позивачем), а позивач нараховує з 22.10.2013. За розрахунком суду, розмір 3% річних становить 29410,01 грн. Проте. Суд не виходить за межі позовних вимог, за відсутності відповідної заяви, відповідно задоволенню підлягають вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 27434,00 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги викладене суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Судом встановлено, що з Державного бюджету на користь позивача підлягає поверненню надмірно сплачений судовий збір у розмірі 2882 (дві тисячі вісімсот вісімдесят дві) грн. 71 коп. Відповідно до с. 7 Закону України надмірно сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306, Донецька область, м.Краматорськ; ; з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства «Чернівецький завод теплоізоляційних матеріалів» (58007, м. Чернівці, вул. Заводська, 41, код 00292818) суму основного боргу у розмірі 523088 (пятсот двадцять три тисячі вісімдесят вісім) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 27434 (двадцять сім тисяч чотириста тридцять чотири) грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 8257 (вісім тисяч двісті пятдесят сім) грн. 83 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства «Чернівецький завод теплоізоляційних матеріалів» (58007, м. Чернівці, вул. Заводська, 41, код 00292818) надмірно сплачений судовий збір у розмірі 2882 (дві тисячі вісімсот вісімдесят дві) грн. 71 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Д.М. Огороднік

Дата складення повного рішення 01.12.2015.