КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 910/19768/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Жук Г.А.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Пузирка О.О. - дов. б/н від 30.11.2015 р.

від відповідача Тодерян В.М. - дов. №220/374/д від 21.05.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення господарського суду міста Києва

від 29.09.2015 р. (суддя Ломака В.С.)

у справі №910/19768/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - Фірма

«Рівнеміськбуд» (далі - ТОВ Фірма «Рівнеміськбуд»)

до Міністерства оборони України

про стягнення 229 833,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2015 р. у справі №910/19768/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Міністерства оборони України на користь ТОВ Фірма «Рівнеміськбуд» 216 415,61 грн. інфляційних втрат та 4 328,31 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на положення ЦК України, які регулюють відповідні договірні правовідносини, не взяв до уваги, що позивач безпідставно наполягає на стягненні з відповідача інфляційних втрат за період з 01.11.2014 р. по 30.06.2015 р. на суму 229 833,38 грн., судом не враховано, що стягнення інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України можливе за умови існування між кредитором і боржником грошового зобов'язання й прострочення боржником такого зобов'язання, доказів чого позивачем не надано. На думку скаржника, з рішення суду не виникають грошові зобов'язання, тому в даному випадку застосування ст. 625 ЦК України є неправомірним. За твердженнями апелянта, місцевим судом при прийнятті оскарженого рішення проігноровано вимоги ст.ст. 33, 35 ГПК України, відтак в силу положень ст. 104 ГПК України це рішення підлягає скасуванню тощо.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 р. в складі колегії суддів: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Коршун Н.М., Алданова С.О. апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.12.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р., враховуючи перебування судді Коршун Н.М. у відпустці, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судовому засіданні представник відповідача (апелянта) стверджував, що завдяки рішенням судів відбулося подвійне стягнення інфляційних втрат, заперечив правомірність стягнення таких втрат, доводи скарги підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржене рішення за наведених в скарзі підстав скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, оскаржене рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ Фірма «Рівнеміськбуд» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 229 833,38 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач не здійснив остаточного розрахунку 5% за придбане для військовослужбовців житло в сумі 492 974,05 грн., внаслідок чого рішенням господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. у справі №910/25499/14 з відповідача стягнуто 492 974,05 грн. основного боргу, 1 210 744,30 грн. інфляційних втрат та 34 074,37 грн. судового збору. Як зазначав суду позивач, відповідач обов'язок зі сплати грошової суми виконав належним чином лише 02.07.2015 р., що свідчить про прострочення ним свого зобов'язання й є підставою для нарахування інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України тощо.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив через відсутність правових підстав для нарахування інфляційних втрат, адже приписи ст. 625 ЦК України не поширюються на ситуацію, коли боржник не виконав обов'язку сплатити певну суму коштів, які визначено рішенням суду. Відповідач вважав, що в такому випадку відносини виникають не з цивільно-правових підстав, а з виконання рішення суду та регулюються Законом України «Про виконавче провадження» тощо.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог й прийняв рішення про їх часткове задоволення.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий суд встановив, що в зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором, рішенням господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. у справі №910/25499/14 з Міністерства оборони України стягнуто на користь позивача 492 974,05 грн. основної заборгованості, інфляційні втрати в розмірі 1 210 744,30 грн. та судовий збір в розмірі 34 074,37 грн. (фактично виконано 02.07.2015 року). Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, постанови Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв з підстав неоднакового застосування законодавства, місцевий суд зазначав, що згідно цієї норми наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому ч. 2 ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. За висновками суду, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Доводи апелянта про те, що приписи ст. 625 ЦК України не поширюються на ситуацію, коли боржник не виконує свого обов'язку щодо сплати певної суми коштів, які визначені рішенням суду, в такому випадку відносини виникають не із цивільно-правових підстав, а з виконання рішення суду та регулюються Законом України «Про виконавче провадження», суд вважав безпідставними та до уваги не прийняв.

Перевіривши викладений позивачем в позовній заяві розрахунок інфляційних втрат на суму 229 833,38 грн. суд визнав його арифметично невірним та таким, що не відповідає вимогам законодавства. Здійснивши власний розрахунок, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, дійшов висновку, що розмір інфляційних втрат за період з 01.11.2014 р. по 30.04.2015 р., нарахованих на суму боргу 492 974,05 грн., складає 216 415,61 грн., відтак позов на цю суму задовольнив, в іншій частині позову відмовив.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції як законними та обґрунтованими.

Так, 26.12.2012 р. між позивачем (забудовником) та відповідачем (пайовиком) укладено договір №227/ДКБ-342Д на придбання житла на умовах пайової участі в місті Костопіль Рівненської області по вулиці Степанська, 26 (далі - Договір), метою якого згідно п. 1.1 є забезпечення житлом безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України, яке здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Предметом Договору (п. 1.3) є придбання пайовиком у забудовника житла на умовах пайової участі, а саме, квартир в кількості 33 шт. загальною площею 1 886,26 квадратних метрів в житловому будинку по вул. Степанська, 26 в місті Костопіль Рівненської області, відповідно до адресного переліку квартир (додаток 2), які забудовник зобов'язується передати, а пайовик оплатити у визначені Договором порядку і строки.

Ціна Договору, тобто ціна квартир, які забудовник за Договором зобов'язується передати пайовику, становить 9 859 481,02 грн., в т.ч. ПДВ 1 643 246, 84 грн., та складається з розрахунку загальної площі квартир 1 886,26 кв.м., що передається, а також фіксованої вартості - 5 227, 00 грн. за один квадратний метр загальної площі (п. 3.1 Договору).

На підставі п. 4.1 Договору фінансування придбання житла на умовах пайової участі здійснюється згідно графіку фінансування (додаток 3), який є невід'ємною частиною Договору.

Місцевим судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе договірні зобов'язання зі сплати вартості отриманих квартир на загальну суму 9 366 506,90 грн. (2 957 844,31 грн. попередньої оплати та 6 408 662,66 грн. - 95% визначеної ціни Договору), відтак позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача означеної заборгованості.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.04.2014 р. у справі №910/1258/14 вимоги позивача було задоволено й стягнуто з Міністерства оборони України на користь ТОВ Фірма «Рівнеміськбуд» основний борг в сумі 9 366 506,90 грн. та 73 080,00 грн. судового збору.

В подальшому відповідач знову порушив грошові зобов'язання та не здійснив остаточного розрахунку з позивачем в розмірі 5% в сумі 492 974,05 грн., тому позивач повторно звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 2 607 252,78 грн. Рішенням господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. у справі №910/25499/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 05.08.2015 р., вимоги позивача задоволено частково, стягнуто з Міністерства оборони України на користь ТОВ Фірма «Рівнеміськбуд» основний борг в розмірі 492 974,05 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 210 744,30 та судовий збір в розмірі 34 074,37 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили, тому наведені у вищезгаданих рішеннях факти в силу ч. 2 ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, не підлягають повторному доведенню, відтак їх слід прийняти.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання наказу господарського суду міста Києва від 04.03.2015 р. у справі №910/25499/14 з відповідача стягнуто на користь позивача 1 737 792,72 грн., що підтверджується платіжним дорученням №210/2/1 від 02.07.2015 р. та банківською випискою від 28.07.2015 р., тобто згадана заборгованість фактично сплачена відповідачем 02.07.2015 р., в зв'язку з чим позивач нарахував відповідачу 229 833, 38 грн. інфляційних втрат.

На підставі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зобов'язанням згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Аналогічні приписи містяться й в ст. 193 ГК України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк (ст. 612 ЦК України).

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, які не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (абзац 3 п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

З огляду на вимоги ч. 1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань в зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на його думку, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Так, позивач просив суд стягнути з відповідача 229 833,38 грн. інфляційних втрат з 01.11.2014 р. по 30.06.2015 р., проте судом першої інстанції встановлено, що фактично позивачем здійснено цей розрахунок за період з 01.11.2014 р. по 30.04.2015 р., а не по 30.06.2015 р., як помилково зазначав позивач. Крім цього, позивач неправомірно розрахував інфляційні втрати від суми 523 538,44 грн., тоді як їх мало бути розраховано від основної суми боргу в розмірі 492 974,05 грн. для уникнення нарахування інфляційних втрат на суму інфляційних втрат, які вже було стягнуто судом.

Таким чином, здійснивши власний розрахунок та не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, місцевий суд дійшов вірного висновку, що розмір інфляційних втрат за період з 01.11.2014 р. по 30.04.2015 р., нарахованих на суму боргу 492 974,05 грн., складає 216 415,61 грн., й таку суму стягнув з відповідача.

Твердження скаржника про те, що з рішення суду не виникають грошові зобов'язання, тому в даному випадку застосування ст. 625 ЦК України є неправомірним, не заслуговують на увагу, адже в постанові пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вказано (п. 7.1), що за відсутності інших підстав припинення зобов'язань, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2015 р. у справі №910/19768/15 - без змін.

Матеріали справи №910/19768/15 повернути за належністю до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Г.А. Жук