КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2015 р. Справа№ 911/2248/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Сидорук К.Г.

від відповідача - Очкур К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2015 (Суддя Третьякова О.О.)

за позовом Приватного підприємства „Купава"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп"

про стягнення 590663,49 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до відповідача про стягнення коштів за договором поставки.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.08.2015 по справі № 911/2248/15 позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.10.2015.

Ухвалою суду від 15.10.2015 розгляд апеляційної скарги був відкладений до 10.11.2015.

Ухвалою суду від 10.11.2015 розгляд апеляційної скарги був відкладений до 26.11.2015.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача та представник відповідача в судове засідання 26.11.2015 з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

17.01.2014 між Приватним підприємством "Купава" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" був укладений договір № 11019830.

Згідно з п.п.1.1. договору постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними у накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою оптово/роздрібної реалізації через мережу магазинів "Фуршет".

Відповідно до п.3.1. договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінами в строк, зазначений в замовленні.

Як зазначається в п.п.7.1., 7.2. договору покупець оплачує товар, що поставляється за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2-х знаків після коми (Ціна без ПДВ та з ПДВ). Ціна товару з округленням до цілих копійок зазначається в накладних та при кожній наступній поставці не має перевищувати цін, узгоджених в специфікації.

Зважаючи на те, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України поставлений товар в повному обсязі оплачений не був, позивач звернувся із позовом до суду про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій.

Відповідач, не погоджуючись із постановленим рішенням судом першої інстанції та заперечуючи проти заявлених вимог в суді апеляційної інстанції, мотивує це тим, що сторонами не було проведено взаємозвірки розрахунків та не було складено відповідного акту, що призвело до однобічного та неповного розгляду позовних вимог.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1494328,92 грн. за наступними видатковими накладними: №000015350 від 25.03.2014 на суму 41121,96 грн., №000016412 від 01.04.2014 на суму 110447,64 грн., №000017879 від 08.04.2014 на суму 35547,84 грн., №000020542 від 22.04.2014 на суму 79035,12 грн., №000021776 від 29.04.2014 на суму 44078,76 грн., №000022268 від 06.05.2014 на суму 19718,28 грн., №000023738 від 13.05.2014 на суму 64374,12 грн., №000024288 від 20.05.2014 на суму 32705,28 грн., №000025531 від 27.05.2014 на суму 56728,44 грн., №000026836 від 03.06.2014 на суму 37860,48 грн., №000027778 від 10.06.2014 на суму 33805,80 грн., №000028796 від 17.06.2014 на суму 33152,04 грн., №000029972 від 24.06.2014 на суму 24131,52 грн., №000030993 від 01.07.2014 на суму 29274,48 грн., №000043670 від 18.09.2014 на суму 145918,44 грн., №000044975 від 30.09.2014 на суму 49519,08 грн., №000045780 від 07.10.2014 на суму 21417,48 грн., №000046638 від 14.10.2014 на суму 21911,76 грн., №000047752 від 21.10.2014 на суму 23815,80 грн., №000050044 від 04.11.2014 на суму 25743,96 грн., №000051222 від 11.11.2014 на суму 112920,12 грн., №000052260 від 18.11.2014 на суму 36280,80 грн., №000053584 від 25.11.2014 на суму 6663,24 грн., №000055189 від 03.12.2014 на суму 4515,84 грн., №000056128 від 11.12.2014 на суму 50429,88 грн., №000056682 від 16.12.2014 на суму 28610,64 грн., №000057633 від 23.12.2014 на суму 18810,00 грн., №000058652 від 30.12.2014 на суму 61365,24 грн., №000000406 від 13.01.2015 на суму 35204,40 грн., №000001343 від 20.01.2015 на суму 75348,72 грн., №000002363 від 27.01.2015 на суму 37323,72 грн., №000002988 від 03.02.2015 на суму 39806,28 грн., №000003883 від 10.02.2015 на суму 35231,76 грн., №000004406 від 17.02.2015 на суму 21510 грн.

Факт поставки товару та отримання його відповідачем підтверджується видатковими накладними, підписаними вповноваженими представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками та довіреностями, копії яких містяться в матеріалах справи та не заперечувався представником відповідача по справі.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 7.9 договору сторони визначили, що оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника через 90 (дев'яносто) днів з моменту приймання-передачі товару та підписання накладних про прийняття товару. При цьому сторони домовилися про те, що Покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500 (п'ятсот) грн.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем частково оплачено отриманий товар в сумі 695000 грн, що підтверджується копіями банківських виписок з рахунків позивача, відкритих в акціонерному товаристві "Райффайзен Банк Аваль" та акціонерному товаристві "Сбербанк Росії", за період з 06.08.2014 по 12.01.2015.

Також відповідачем повернуто позивачу товар на суму 3108,80 грн. згідно з актами про повернення товару від 25.03.2014 на суму 4,70 грн., від 01.04.2014 на суму 67,80 грн. та від 30.09.2014 на суму 3036,30 грн.

Крім того, сторонами було проведено зарахування однорідних зустрічних вимог по договору на суму 251003,50 грн., про що свідчать копї доданих до матеріалів справи актів прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг): № від 31.03.2014 на суму 6784,19 грн., № від 30.04.2014 на суму 44167,24 грн., № від 31.05.2014 на суму 28631,81 грн., № від 30.06.2014 на суму 21276,72 грн., № від 31.07.2014 на суму 4803,68 грн., № від 30.09.2014 на суму 31646,00 грн., №538503 від 28.11.2014 на суму 19500,00 грн., № від 31.10.2014 на суму 13720,15 грн., № від 30.11.2014 на суму 29813,93 грн., № від 31.12.2014 на суму 26944,20 грн., № від 31.01.2015 на суму 23715,58 грн.

На виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції, представником позивача по справі були надані письмові пояснення із наданням відповідних доказів по яким саме видатковим накладним за договором поставки 11019830 відбулося зарахування зустрічних однорідних вимог.

Представником відповідача, при подачі апеляційної скарги та безпосередньо в судовому засіданні при розгляді такої скарги, не було спростовано доводи позивача та не заперечувався факт зарахування однорідних зустрічних вимог в тому обсязі та порядку, що був заявлений позивачем.

До того ж, відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог в цілому, не надав доказів відсутності заборгованості перед позивачем чи існування її в меншому розмірі, ніж заявлено до стягнення ПП «Купава», не надав власного розрахунку заборгованості.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із позицією суд першої інстанції, що за відповідачем за отриманий товар згідно з вищезазначеними накладними рахується борг у сумі 545216,62 грн., а саме за товар отриманий за видаткими накладними: №000051222 від 11.11.2014 на суму 94116,10 грн. (з суми 112920,12 грн.), №000052260 від 18.11.2014 на суму 36280,80 грн., №000053584 від 25.11.2014 на суму 6663,24 грн., №000055189 від 03.12.2014 на суму 4515,84 грн., №000056128 від 11.12.2014 на суму 50429,88 грн., №000056682 від 16.12.2014 на суму 28610,64 грн., №000057633 від 23.12.2014 на суму 18810,00 грн., №000058652 від 30.12.2014 на суму 61365,24 грн., №000000406 від 13.01.2015 на суму 35204,40 грн., №000001343 від 20.01.2015 на суму 75348,72 грн., №000002363 від 27.01.2015 на суму 37323,72 грн., №000002988 від 03.02.2015 на суму 39806,28 грн., №000003883 від 10.02.2015 на суму 35231,76 грн., №000004406 від 17.02.2015 на суму 21510,00 грн., який правомірно було задоволено до стягнення місцевим судом.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне внесення плати останнім за поставлений товар.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції, погоджується із розрахунком місцевого суду, знаходить його обґрунтованим та арифметично вірним, а отже задоволена до стягнення сума 3% річних в розмірі 2451,79 грн. є обґрунтованою та правомірною.

Стосовно розміру інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає, що Господарський суд Київської області, здійснивши арифметично вірний розрахунок, обґрунтовано задовольнив дану вимогу в розмірі, заявленому позивачем - 33105,76 грн., з урахуванням положень ст. 83 ГПК України.

Твердження апелянта, викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що судом першої інстанції при постановлені оскаржуваного рішення не було досліджено повністю обставини справи, а саме відхилено клопотання відповідача про проведення взаємозвірки розрахунків, не приймається до уваги колегією суддів, враховуючи наступне.

З правової позиції, викладеної в рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) вбачається, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Також колегія суддів зазначає, що проведення взаємозвірки розрахунків між боржником та кредитором є правом обох сторін, а не обов`язком, а тому ухилення однієї із сторін від складання та/чи підписання такого акту не тягне для жодної сторони будь-якої відповідальності.

Крім того, сторони не були позбавлені можливості здійснити, за наявності бажання, самостійно таку взаємозвірку як до подання позову до суду так і в процесі судового розгляду, без відповідної ухвали суду, долучити складений, підписаний вповноваженими представниками сторін акт до матеріалі справи, в якості доказу для його дослідження в сукупності з іншими матеріалами справи судом при постановлені рішення по поданому спору.

Отже відмова суду у задоволені вказаного клопотання представника відповідача, не може свідчити про неповноту дослідження судом всіх обставин справи, та не може, відповідно, бути підставою для скасування такого рішення.

До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає, що в процесі розгляду апеляційної скарги ухвалами суду позивач та відповідач зобов`язувалися провести взаємозвірку розрахунків, скласти відповідний акт (акти та подати його (їх) суду.

Проте, такий акт був складений та поданий лише позивачем, підписаний також лише вповноваженим представником позивача, в той час як таку вимогу ставив саме представник відповідача і ним вимоги ухвал суду виконані не були, що дає можливість дійти висновку про зловживання представником відповідача своїми процесуальними правами та намагання затягнути судовий процес розгляду заявлених позовних вимог.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доводи викладені апелянтом в апеляційній скарзі спростовуються всім вище зазначеним, та письмовими доказами, копії, яких містяться в матеріалах справи.

Київський апеляційний господарський суд відповідними ухвалами зобов`язував відповідача надати суду копії платіжних доручень, за якими він здійснював оплату поставленого позивачем товару на суму, що є предметом розгляду в рамках даної справи, проте такі вимоги суду виконані відповідачем не були, що в свою чергу спростовує заперечення останнього проти заявлених позивачем вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно частково задоволені позовні вимоги Приватного підприємства „Купава" , а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Астерс Груп" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 911/2248/15- без змін.

Матеріали справи № 911/2248/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов