РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015Справа №910/26745/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Кримзалізобетон»

До Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України»

Про визнання недійсними генеральної угоди та кредитних договорів

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача Будниченко О.В.- представник за довіреністю.

В судовому засіданні 16.11.2015 на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача в якому просив суд:

- визнати недійсною Генеральну угоду № 151407N2 від 15.06.2007 із змінами та доповненнями, укладену між ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ВАТ «Кримзалізобетон»;

- визнати недійсним Кредитний договір № 151407К28 від 02.07.2007 із змінами та доповненнями, укладеного між ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ВАТ «Кримзалізобетон»;

- визнати недійсним Кредитний договір № 151407К29 від 02.07.2007 із змінами та доповненнями, укладеного між ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ВАТ «Кримзалізобетон».

Позов мотивований тим, що оспорювані правочини на момент їх укладення суперечили ст. 92 Цивільного кодексу України та Статуту позивача, оскільки вищим органом управління позивача - загальними зборами - не приймалось рішення про укладення вищезазначених правочинів, що згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 було порушено провадження у справі № 910/26745/15 та призначено розгляд справи на 30.10.2015.

30.10.2015 відповідачем через канцелярію суду подано заяву про застосування до вимог позивача трирічного строку позовної давності у відповідності до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, що згідно п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні 30.10.2015 судом у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 16.11.2015, про що присутні представники позивача та відповідача повідомлені під розписку, яка наявна в матеріалах справи.

В судове засідання 16.11.2015 позивач представників не направив, про розгляд справи був повідомлений належним чином, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавав.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.11.2015 р. надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що неявка представників позивача в судове засідання, про яке позивач був обізнаний, не перешкоджає вирішенню справи по суті в даному судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.11.2015 проти заявленого позову заперечував, просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Відповідач у письмовому відзиві на позов в обґрунтування заперечень посилався на те, що статутом позивача в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних правочинів, не було передбачено обов?язкового прийняття рішення загальними зборами щодо укладення кредитних договорів. Крім того, на момент укладення оспорюваних позивачем правочинів у генерального директора позивача був наявний обсяг повноважень для укладення договорів, оспорювані правочини були затверджені рішеннями спостережної ради у відповідності до п.п.8.3.1 п. 8.3 розділу 8 статуту позивача.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.06.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», Банк за Угодою, відповідач) та Відкритим акціонерним товариством «Кримзалізобетон» (яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Кримзалізобетон», Позичальник за Угодою, позивач) було укладено Генеральну угоду № 151407N2 із змінами і доповненнями внесеними додатковими угодами № 151407N2-1 від 27.06.2007, № 151407N2-2 від 03.07.2008, № 151407N2-3 від 25.12.2008, № 151407N2-4 від 26.11.2009.

Відповідно до умов зазначеної Генеральної угоди банк проводить кредитні операції в межах загального ліміту заборгованості в розмірі 42000000 євро з терміном користування кредитними коштами до 15.12.2017 на підставі та з урахуванням умов кредитних договорів, укладених в рамках Генеральної угоди (п. 4.1, 4.3, 4.5 статті 4 Генеральної угоди).

В рамках Генеральної угоди між Банком та Позичальником було укладено:

- Кредитний договір № 151407К28 від 02.07.2007 з додатком до нього, змінами і доповненнями внесеними додатковими угодами;

- Кредитний договір № 151407К29 від 02.07.2007 з додатком до нього, змінами і доповненнями внесеними додатковими угодами.

Як встановлено судом, Генеральну угоду, з додатковою угодою до нього № 151407N2-4 від 26.11.2009, підписано від імені Позичальника Генеральним директором Дудченко Олегом Івановичем, який діяв на підставі Статуту у редакції від 28.09.2004., підпис якого посвідчено печаткою ВАТ«Кримзалізобетон».

В свою чергу, додаткові угоди № 151407N2-1 від 27.06.2007, № 151407N2-2 від 03.07.2008, № 151407N2-3 від 25.12.2008 до Генеральної угоди, від імені Позичальника підписано Лехтманом Олегом Петровичем, який діє на підставі довіреності від 02.08.2006, зареєстрованої у реєстрі за № 2802, посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Начинкіної Н.А.

Також, Кредитний договір № 151407К29 від 02.07.2007 та Кредитний договір № 151407К28 від 02.07.2007, від імені Позичальника підписано Лехтманом Олегом Петровичем, який діє на підставі довіреності від 02.08.2006, зареєстрованої у реєстрі за № 2802, посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Начинкіної Н.А.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.05.2013 в справі № 901/731/13-г задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», а саме: присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кримзалізобетон» заборгованість за Генеральною угодою №151407N2 від 15.06.2007, у тому числі за кредитними договорами №151407К28 від 02.07.2007 та №151407К29 від 02.07.2007 в розмірі 20 518 650,28 доларів США (еквівалент 164 005 571,69 грн. згідно офіційного курсу НБУ станом на 22.01.2013) та 17 074, 86 грн., а також судовий збір в розмірі 68 820,00 грн.

Рішення суду мотивовано наступними обставинами:

- на виконання умов Кредитного договору №151407К28 Банк відкрив Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 6260000 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту 15.12.2017 року (п. 3.1, 3.2.1 та 3.2.2 статі 3 договору) та зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та в розмірі, встановлених в п. 3.2.5 та п. 3.5 статті 3 даного договору.

- в межах зазначеної кредитної лінії та в порядку, встановленому п. 3.3 статті 3 Кредитного договору №151407К28 Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 6219600,40 доларів США.

- на виконання умов Кредитного договору №151407К29 Банк відкрив Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 11422139,90 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту 15.12.2017 року (п. 3.1, пп. 3.2.1 та 3.2.2 статті 3 даного договору) та зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та в розмірі, встановлених в пп. 3.2.5 та п. 3.5 статті 3 договору.

- в межах зазначеної кредитної лінії та в порядку, встановленому п. 3.3 статті 3 Кредитного договору №151407К29 Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 11422139,90 доларів США.

- відповідно до умов Кредитних договорів №151407К28, №151407К29 Позичальник взяв на себе зобов'язання погашати кредит в строки зазначені в Графіку надання та погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитних договорів), сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в п. 3.2 Кредитних договорів, а також виконувати інші зобов'язання за Кредитними договорами (п. 3.4, 3.5 статті 3 та п. 5.1 статті 5 Кредитних договорів).

- Банк, на виконання досягнутої сторонами угоди, надав Позичальнику кредитні кошти в межах кредитної лінії та в порядку, встановленому п. 3.3 статті 3 Кредитного договору №151407К28 в розмірі 6219600,40 доларів США, в межах кредитної лінії та в порядку, встановленому п. 3.3 статті 3 Кредитного договору №151407К29 в розмірі 11422139,90 доларів США, а останнім використані кредитні грошові кошти на загальну суму 17641740,30 доларів США.

Частиною третьою статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні від 25.07.2002 по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, судом при вирішенні спору в справі № 910/26745/15 у відповідності до вимог статті 35 Господарського процесуального кодексу України враховуються обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.05.2013 в справі № 901/731/13-г, зокрема щодо надання Банком кредитних коштів Позичальнику та їх використання останнім.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Вимогами статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Стаття 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

П. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

П. 3.3 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11 визначає, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Крім того, суд зазначає, що припис абзацу першого частини третьої ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень, в той же час, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими особами від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (ч. 2 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності позивачем в господарському суді тієї обставини, що її контрагент був або мав бути обізнаний з наявними обмеженнями повноважень представника цієї юридичної особи але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, Генеральну угоду, з додатковою угодою до нього № 151407N2-4 від 26.11.2009, підписано від імені Позичальника Генеральним директором Дудченко Олегом Івановичем, який діяв на підставі Статуту у редакції від 28.09.2004., підпис якого посвідчено печаткою ВАТ «Кримзалізобетон». В свою чергу, додаткові угоди № 151407N2-1 від 27.06.2007, № 151407N2-2 від 03.07.2008, № 151407N2-3 від 25.12.2008 до Генеральної угоди, від імені Позичальника підписано Лехтманом Олегом Петровичем, який діє на підставі довіреності від 02.08.2006, зареєстрованої у реєстрі за № 2802, посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Начинкіної Н.А. Також, Кредитний договір № 151407К29 від 02.07.2007 та Кредитний договір № 151407К28 від 02.07.2007, від імені Позичальника підписано Лехтманом Олегом Петровичем, який діє на підставі довіреності від 02.08.2006, зареєстрованої у реєстрі за № 2802, посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Начинкіної Н.А.

Згідно статті 4 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваних правочинів), акціонерне товариство створюється і діє на підставі статуту.

Так, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваних правочинів, діяв Статут позивача, затверджений загальними зборами акціонерів ВАТ «Кримзалізобетон» (протокол № 1 від 13.08.2004) та зареєстрований 28.09.2004 державним реєстратором виконавчого комітету Сімферопольської міської ради АРК, і який містив наступні положення.

Згідно з п. 8.1 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон», управління товариством здійснюють: вищий орган товариства - загальні збори акціонерів; спостережна рада; виконавчий орган - генеральний директор; ревізійна комісія.

Пунктом 8.2.2 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» визначено, що до компетенції вищого органу товариства відноситься:

а) визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання;

б) внесення змін і доповнень в статут товариства;

в) обрання і відкликання членів спостережної ради товариства і ревізійної комісії, а також обрання і відкликання генерального директора і інших органів товариства;

г) затвердження річних результатів діяльності товариства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, прядку розподілу прибутку, терміну і порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків;

д) створення, реорганізація і ліквідація філій і представництв, затвердження їх положень;

е) ухвалення рішень про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу;

ж) рішення про передачу ведення реєстру власників іменних цінних паперів;

з) затвердження внутрішніх нормативних актів (положень), що регламентують діяльність спостережної ради, ревізійної комісії, генерального директора, про порядок нарахування і виплати дивідендів.

Вищий орган товариства може розглядати і інші питання діяльності товариства.

Повноваження, передбачені п. б, в, г, д, е, ж відносяться до виняткової компетенції загальних зборів акціонерів і не можуть бути передані іншим органам товариства. Всі інші питання загальних зборів акціонерів можуть бути передані на розгляд генеральному директору або спостережній раді товариства.

П.п. 8.3.1 п. 8.3 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» було визначено, що спостережна рада - орган товариства, що представляє інтереси акціонерів в перервах між проведенням загальних зборів і в межах компетенції, визначеної статутом, контролюючий і регулюючий діяльність генерального директора.

П.п. 8.3.3 п. 8.3 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» визначено, що спостережна рада в проміжках між загальними зборами має, зокрема, наступні повноваження: затверджує всі договори, операції угоди, пов??язані з господарською діяльністю товариства на суму понад 50 000,00 грн. від статутного капіталу (п.п. 8.3.3.7), затверджує рішення генерального директора про отримання товариством кредитів (п.п. 8.3.3.8).

Відповідно до п.п. 8.4.1 п. 8.4 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» визначено, що виконавчим органом товариства, що здійснює керівництво його поточною діяльністю, є генеральний директор, який діє від імені товариства в період між загальними зборами акціонерів в межах своєї компетенції, визначеної цим статутом.

Згідно з п.п. 8.4.2 п. 8.4 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон», відповідно до положень цього статуту, ряд рішень генерального директора підлягає обов?язковому узгодженню с спостережною радою.

З огляду на вищенаведені положення Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» (в редакції, яка була чиною на момент укладення оспорюваних правочинів), судом встановлено, що при укладенні оспорюваних правочинів рішення загальних зборів щодо їх укладення і погодження - не є обов?язковим, оскільки п. 8.2.2 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» не передбачено обов?язковості прийняття загальними зборами такого рішення. Наведені положення Статуту вказують на те, що загальні збори можуть прийняти таке рішення, проте, його прийняття не є обов?язковим.

Крім того, судом встановлено, що згідно з п.п. 8.3.3 п. 8.3 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» саме до повноважень спостережної ради віднесені питання затвердження договорів, операцій, угод, пов?язаних з господарською діяльністю товариства на суму понад 50 000,00 грн. від статутного капіталу (п.п. 8.3.3.7), а також затвердження рішення генерального директора про отримання товариством кредитів (п.п. 8.3.3.8).

В свою чергу, відповідачем для долучення до матеріалів справи надано засвідчені копії рішень спостережної ради ВАТ «Кримзалізобетон», оформлені протоколами засідань спостережної ради від 20.06.2007 № 31 та № 32 від 02.07.2007, які подавались останнім при укладенні оспорюваних правочинів.

Так, згідно рішення спостережної ради ВАТ «Кримзалізобетон» від 20.06.2007, оформленого протоколом № 31, по питанням порядку денного засідання спостережної ради прийняті рішення про:

- затвердження рішення генерального директора ВАТ «Кримзалізобетон» про отримання кредиту шляхом укладення Генеральної угоди з ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» з лімітом, еквівалентним 42 000 000,00 євро та отримання в рамках цієї угоди кредитів;

- надано дозвіл ВАТ «Кримзалізобетон» передати у заставу в забезпечення зобов?язань по кредиту єдиний майновий комплекс, що належить ВАТ «Кримзалізобетон» та розташований по вул. Пісочній, 19 у Балаклавському районі м. Севастополя;

- надано дозвіл ВАТ «Кримзалізобетон» відкрити в межах ліміту Генеральної угоди та наданого забезпечення невідновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості в сумі 6 260 000,00 дол. США, терміном на 84 місяці для рефінансування заборгованості ВАТ «Кримзалізобетон»перед ЗАТ «БАНК РНБ» та перед АКБ «ЧБРР» за кредитними договорами;

- надано дозвіл ВАТ «Кримзалізобетон» на відкриття в межах ліміту Генеральної угоди та наданого забезпечення мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії (в євро та дол. США) з лімітом заборгованості в еквіваленті 18 000 000,00 євро, терміном на 84 місяці для фінансування втрат, пов?язаних з реконструкцією виробництва, придбанням технологічного обладнання тощо;

- надано дозвіл ВАТ «Кримзалізобетон» щодо звернення з проханням надання поруки;

- уповноважено Генерального директора ВАТ «Кримзалізобетон» Дудченка Олега Івановича або Лехтмана Олега Петровича, який діє на підставі довіреності від 02.08.2006, зареєстрованої у реєстрі за № 2802, посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Начинкіної Н.А., підписати Генеральну угоду, кредитні договори, договори забезпечення, у тому числі іпотеки і і застави, та інші документи, необхідні для отримання кредиту.

Згідно рішення спостережної ради ВАТ «Кримзалізобетон» від 02.07.2007, оформленого протоколом № 32, по питанням порядку денного засідання спостережної ради прийняті рішення про затвердження Генеральної угоди від № 151407N2 від 15.06.2007, укладену між ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ВАТ «Кримзалізобетон», Кредитного договору № 151407К29 від 02.07.2007 та Кредитного договору № 151407К28 від 02.07.2007, укладених між ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ВАТ «Кримзалізобетон».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, при укладенні оспорюваних правочинів рішення загальних зборів щодо їх укладення і погодження - не є обов?язковим, оскільки п. 8.2.2 розділу 8 Статуту ВАТ «Кримзалізобетон» не передбачено обов?язковості прийняття загальними зборами такого рішення. Також, оспорювані правочини підписані уповноваженими особами в межах визначених законом та Статутом ВАТ «Кримзалізобетон» повноважень, а саме у відповідності до п.п. 8.3.3 п. 8.3, п.п. 8.4.1 п. 8.4 , п.п. 8.4.2 п. 8.4 розділу 8 Статуту, оскільки рішенням спостережної ради від 20.06.2007, оформленого протоколом № 31, узгоджено укладення оспорюваних правочинів, надано дозвіл Генеральному директору ВАТ «Кримзалізобетон» Дудченко Олегу Івановичу та Лехтману Олегу Петровичу, який діяв на підставі довіреності від 02.08.2006, зареєстрованої у реєстрі за № 2802, посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Начинкіної Н.А., повноваження на укладення оспорюваних правочинів, а після їх вчинення - рішенням від 02.07.2007, оформленого протоколом № 32, затверджено укладені правочини.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, оспорювані правочини на момент їх укладення не суперечили ст. 92 Цивільного кодексу України та Статуту позивача у редакції затверджений загальними зборами акціонерів ВАТ «Кримзалізобетон» (протокол № 1 від 13.08.2004) та зареєстрований 28.09.2004 державним реєстратором виконавчого комітету Сімферопольської міської ради АРК, у зв?язку з чим підстави для визнання їх недійсними згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Судом встановлено, що сторонами на виконання оспорюваних правочинів було вчинено дії, зокрема, щодо надання Банком кредитних коштів Позичальнику та їх використання останнім, обставини чого встановлені встановлені у рішенні Господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.05.2013 в справі № 901/731/13-г, і які в силу приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню, і які свідчать про вчинення сторонами дій щодо схвалення оспорюваних правочинів в розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що оскільки порушення вимог приписів Статуту позивача та ст. 92 Цивільного кодексу України при укладенні оспорюваних правочинів - не встановлено, а тому умови подальшого виконання позивачем оспорюваних правочинів - не впливають на їх дійсність в силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що оспорювані правочини укладено між сторонами на правомірних правових підставах, оспорювані правочини не суперечать умовам господарської діяльності сторін та держави, не порушують їх прав, жодна з сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, укладений між сторонами угоди направлені на виникнення правових наслідків, що не суперечать цілям діяльності сторін, і виконувались сторонами, а тому, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав, обумовлених ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсними Генеральної угоди № 151407N2 від 15.06.2007 із змінами та доповненнями, Кредитного договору № 151407К28 від 02.07.2007 із змінами та доповненнями, Кредитного договору № 151407К29 від 02.07.2007 із змінами та доповненнями, укладених між ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ВАТ «Кримзалізобетон».

З огляду на викладене позовні вимоги ПАТ «Кримзалізобетон» - не є законними та обгрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо строку позовної давності до вимог позивача, про застосування якого згідно ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України заявлено відповідачем у поданому до суду відзиві, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.11.2015.

Суддя О.М. Спичак