ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб-сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 р. Справа № 923/1599/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В., при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Херсон

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон

про стягнення 31516,56 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - ФОП ОСОБА_3;

від відповідача - адвокат Литвинов І.В., договір про надання правової допомоги №105 від 13.10.2015р.

Суть спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 44783,73 грн., з якої: 3387,00 грн. - сума основного боргу, 17083,79 грн. - сума пені, 22786,19 грн. - сума інфляційних втрат та 1526,75 грн. - сума 3% річних.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору оренди від 20.02.2013р. та положення ст.ст. 188, 206 ГК України.

Ухвалою від 05.11.2015р. суд продовжив строк вирішення спору у справі № 923/1599/15 на п'ятнадцять днів - до 24.11.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 19.11.2015р. в порядку ст. 22 ГПК України подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31516,56 грн.

З даної заяви слідує, що позивач зменшив заявлену до стягнення суму пені з 17083,79 грн. до 3500,05 грн., збільшив заявлену до стягнення суму інфляційних втрат з 22786,19 грн. до 22862,97 грн., а також зменшив заявлену до стягнення суму 3% річних з 1526,75 грн. до 1766,54 грн.

Суд дійшов до висновку, що заява позивача про уточнення позовних вимог за своєю правовою природою є заявою про зменшення розміру позовних вимог, оскільки позивач зменшив ціну позову з 44783,73 грн. до 31516,56 грн.

Так, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Відповідно до положень ч.4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог була подана до прийняття рішення по справі, не суперечила законодавству, не зачіпала інтересів інших осіб і не порушувала охоронювані законом їх права, суд прийняв її до розгляду.

Станом на 19.11.2015р. суд визначив ціну позову у розмірі 31516,56 грн.

Представником відповідача у судовому засіданні 19.11.2015р. надав суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач погоджується із пред'явленими до нього вимогами в частині стягнення залишкової суми боргу з орендної плати у розмірі 3387,00 грн., 3% річних у розмірі 65,94 грн. та інфляційних втрат у розмірі 713,67 грн. Також, відповідач визнає правомірними доводи позивача щодо стягнення 3% річних в сумі 1460,81 грн. та інфляційних втрат в сумі 22072,52 грн. Однак відповідач зазначає, що безпідставними є вимоги в частині стягнення 17083,79 грн. пені, оскільки рішенням господарського суду Херсонської області від 25.06.2014р. у справі №923/581/14 розірвано договір оренди нежитлового приміщення - магазину, який було укладено 20.02.2013р. між сторонами та вже стягнуто з нього пеню за період з 21.02.2014р. по 29.05.2014р. Даний відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.11.2015р. суд оголосив перерву до 14 год. 30 хв., 24 листопада 2015р.

Позивач у судовому засіданні 24.11.2015р. позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

20 лютого 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позивач або орендодавець) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - відповідач або орендар) був укладений договір оренди магазину (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в платне користування приміщення магазину, яке знаходиться за адресою - АДРЕСА_2, площею 67,3 м. кв., для розміщення магазину продовольчих товарів (п. 1.1., 1.2.).

Відповідно до п.5.1. договору, розмір орендної плати за користування об'єктом оренди становить 9000,00 грн. за місяць (при курсі за 1 дол. США на момент підписання договору - 8,14 грн.).

На підставі п.5.2. договору, орендна плата вноситься не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

Як свідчать матеріали справи, рішенням господарського суду Херсонської області від 25.06.2014р. у справі №923/581/14 з відповідача на користь позивача вже стягнуто суму основного боргу у розмірі 35000,00 грн., суму пені у розмірі 727,34 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 800,00 грн. та суму 3% річних у розмірі 61,62 грн.

Суд у справі № 923/581/14 встановив, що відповідач має заборгованість з орендної плати в сумі 38387,00 грн., а саме: січень 2014р. - 5000,00 грн.; лютий 2014р. - 9000,00 грн.; березень 2014р. - 9000,00 грн.; квітень 2014р. - 9000,00 грн.; травень 2014р. - 6387,00 грн. (за 22 дні місяця, оскільки 22.05.2014р. відповідач звільнив орендоване приміщення). Суд також у рішенні зазначив, що оскільки позивач не звертався з клопотанням про вихід за межі позовних вимог, то суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в сумі 35000,00 грн.

На підставі рішення від 25.06.2014р., яке набрало законної сили 08.07.2014р., господарським судом Херсонської області видано наказ №923/581/14 від 08.07.2014р.

Згідно рішення у справі № 923/581/14 суми пені, інфляційних втрат та 3% річних були нараховані на суми заборгованості за січень 2014р., лютий 2014р., березень 2014р. та квітень 2014р., за період прострочення з 21.02.2014р. по 29.05.2014р.

Позивач зазначає, що відповідач у добровільному порядку рішення господарського суду Херсонської області від 25.06.2014р. не виконав, внаслідок чого позивач був змушений розпочати процедуру примусового виконання рішення суду.

Так, 14 липня 2014 року ВДВС Суворовського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження щодо виконання наказу № 923/581/14 виданого 08.07.2014р.

Проте, станом на день подачі позову - 09.09.2015р., рішення від 25.06.2014р. у справі №923/581/14 не виконано, а ні боржником, а ні органами ДВС примусово.

Позивач вважає, що оскільки різниця між сумами боргу по орендній платі, яка обрахована позивачем при поданні позову та обрахована судом при винесенні рішення від 25.06.2014р. у справі №923/581/14, не була предметом розгляду у судовому порядку, то він не позбавлений права пред'явити вимогу до відповідача про стягнення залишку основного боргу у розмірі 3387,00 грн., а також залишку заборгованості по сплаті інфляційних втрат у розмірі 713,67 грн. та 3% річних у розмірі 65,94 грн., станом на 29.05.2014р.

Окрім того, внаслідок невиконання відповідачем грошових зобов'язань згідно рішення господарського суду Херсонської області від 25.06.2014р. у справі №923/581/14, позивач на суму основного боргу у розмірі 38387,00 грн. нарахував відповідачу пеню у розмірі 17083,79 грн. (за період з 04.09.2014р. по 04.09.2015р.), 3% річних у розмірі 1460,81 грн. (за період з 30.05.2014р. по 04.09.2015р.) та інфляційних втрат у розмірі 22072,52 грн. (за період з 01.06.2014р. по 31.08.2015р.).

Таким чином виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього кодексу).

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Частиною 2 статті 35 ГПК України зазначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання про наявність у позивача підстав для стягнення з відповідача залишку основного боргу у розмірі 3387,00 грн., а також залишку заборгованості по сплаті інфляційних втрат у розмірі 713,67 грн. і 3% річних у розмірі 65,94 грн. (станом на 29.05.2014р.) та додатково нарахованих пені у розмірі 17083,79 грн. (за період з 04.09.2014р. по 04.09.2015р. на суму 38387,00 грн.), 3% річних у розмірі 1460,81 грн. (за період з 30.05.2014р. по 04.09.2015р. на суму 38387,00 грн.), інфляційних втрат у розмірі 22072,52 грн. (за період з 01.06.2014р. по 31.08.2015р. на суму 38387,00 грн.).

Факт невиконання відповідачем обов'язку щодо сплати суми боргу у розмірі 3387,00 грн. доведено судом у справі №923/581/14, а тому в силу ст. 35 ГПК України не підлягає доведенню знову.

Крім того, відповідач у відзиві на позов погодився із пред'явленими до нього вимогами в частині стягнення залишкової суми боргу з орендної плати у розмірі 3387,00 грн.

Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 3387,00 грн. є доведеними і обґрунтованими.

Також позивач просить стягнути суму інфляційних втрат у розмірі 713,67 грн. і 3% річних у розмірі 65,94 грн. (станом на 29.05.2014р.) та пені у розмірі 17083,79 грн. (за період з 04.09.2014р. по 04.09.2015р. на суму 38387,00 грн.), 3% річних у розмірі 1460,81 грн. (за період з 30.05.2014р. по 04.09.2015р. на суму 38387,00 грн.), інфляційних втрат у розмірі 22072,52 грн. (за період з 01.06.2014р. по 31.08.2015р. на суму 38387,00 грн.).

Надалі, заявою про уточнення позовних вимог, позивач зменшив заявлену до стягнення суму пені з 17083,79 грн. до 3500,05 грн., збільшив заявлену до стягнення суму інфляційних втрат з 22786,19 грн. до 22862,97 грн. та суму 3% річних з 1526,75 грн. до 1766,54 грн.

Щодо нарахування 3500,05 грн. пені (за період з 21.02.2014р. по 20.08.2014р. на суму 5000,00 грн., за період з 21.03.2014р. по 20.09.2014р. на суму 9000,00 грн., за період з 21.04.2014р. по 20.10.2014р. на суму 9000,00 грн., за період з 21.05.2014р. по 20.11.2014р. на суму 9000,00 грн., за період з 21.06.2014р. по 20.12.2014р. на суму 6387,00 грн.), то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.6.2. договору, у випадку прострочення оплати нараховується пеня в розмірі 3% від суми орендної плати за кожний день прострочення протягом десяти днів та 5% від суми орендної плати за кожний день прострочення понад 10 днів.

Згідно частини 1 статті 230 ГК України, пеня й штраф є господарськими штрафними санкціями, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Пункт 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. При цьому, незалежно від способу та бази визначення розміру неустойки договором, вона не може перевищувати той розмір, який встановлено законом, як граничний.

Тобто відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому встановлена сторонами у договорі відповідальність за прострочення виконання зобов'язання у більшому розмірі не суперечить матеріальному праву України та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною.

За змістом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96-ВР від 22.11.96р. передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу, та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу. Відповідно до п.49 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.08р. - положення цього закону не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Суд не погоджується з розрахунками пені, викладеними позивачем, та вважає, що останнім днем нарахування пені має бути 08.07.2014р., оскільки саме 08.07.2014р. припинив дію договір оренди магазину від 20.02.2013р.

Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи "Ліга" (з врахуванням Порядку проведення підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, затвердженого листом Верховного суду України від 03.04.97р. №62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ") здійснив власний розрахунок пені в строк до 08.07.2014р., та дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають задоволенню частково.

Розрахунки пені мають наступний вигляд:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
500021.02.2014 - 14.04.2014536.5000 %0.036 %*94.38
500015.04.2014 - 08.07.2014859.5000 %0.052 %*221.23

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
900021.03.2014 - 14.04.2014256.5000 %0.036 %*80.14
900015.04.2014 - 08.07.2014859.5000 %0.052 %*398.22

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
900021.04.2014 - 08.07.2014799.5000 %0.052 %*370.11

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
900021.05.2014 - 08.07.2014499.5000 %0.052 %*229.56

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
638721.06.2014 - 08.07.2014189.5000 %0.052 %*59.85

Отже, з вищезазначених розрахунків слідує, що загальна сума пені складає 1453,49 грн., а стягненню підлягає - 726,15 грн. (1453,49 грн. - 727,34 грн. (стягнутих рішенням від 25.06.2014р. у справі №923/581/14).

Сума пені у розмірі 2773,90 грн. заявлена позивачем до стягнення безпідставно, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 1766,54 грн. 3% річних та 22862,97 грн. інфляційних втрат.

Стаття 625 ЦК України допускає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В разі, якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

З відзиву на позов вбачається, що відповідач погодився із пред'явленими до нього вимогами в частині стягнення 3% річних у розмірі 65,94 грн. та інфляційних втрат у розмірі 713,67 грн., що не заявлялися до стягнення у справі №923/581/14, однак мали місце станом на 29.05.2014р. Також, він визнав правомірними доводи позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1460,81 грн. та інфляційних втрат у розмірі 22072,52 грн.

Судом перевірено надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат і визнано їх такими, що нараховані правомірно.

Доказів сплати сум пені у розмірі 726,15 грн., 3% річних у розмірі 1766,54 грн. та інфляційних втрат у розмірі 22862,97 грн., відповідачем суду не надано, а отже вони підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, відносяться на сторони пропорційно від розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (73000, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) суму основного боргу у розмірі 3387,00 грн., суму пені у розмірі 726,15 грн., суму 3% річних у розмірі 1766,54 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 22862,97 грн. та 1110,80 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.11.2015р.

Суддя С.В. Нікітенко