КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 910/6618/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Матковський В.М. довіреність № 115-18-08-2015 від 01.08.15 року, Генеральний директор Рядніна В.О. довіреність № паспорт МС 263376 від 04.02.1998 року;

від відповідача: Боліла В.Ю. довіреність № 03/2/324 від 27.05.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року

у справі № 910/6618/15-г (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна"

до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"

про зобов'язати на підставі договору від 07.08.2013 року виконати платіжні доручення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" від 22.10.2014 року №№ 97, 98, 99, 101, 102, 103 та від 13.11.2014 року №№ 108, 109, 110.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем усупереч умовам договору №2737 про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування, в тому числі з використанням систем дистанційного обслуговування рахунку від 07.08.2013 року та вимогам чинного законодавства не були виконані вищевказані платіжні доручення на загальну суму 43526245,94 грн щодо перерахування даної суми коштів на інший банківський рахунок позивача, відкритий у ПАТ "Укрексімбанк" (у т.ч. в рахунок виплати заробітної плати працівникам позивача), а також на рахунки УДКСУ у Печерському районі м. Києва та ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року по справі № 910/6618/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк".

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

При цьому, скаржник відзначає, що обов'язок здійснити переказ грошових коштів виник у ПАТ «ВіЕйБі Банк» до запровадження тимчасової адміністрації, що в свою чергу є підставою для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" було прийнято до провадження. Справа слухалася різними колегія суддів.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року, у зв'язку з виходом судді Коротун О.М. з лікарняного, яка входить до постійної колегії суддів, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/6618/15-г колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів:Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року прийнято до провадження справу № 910/6618/15-г у складі колегії суддів: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" - задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

07.08.2013 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" (Банк) та ТОВ "ТехноСерв Україна" (клієнт) було укладено договір банківського рахунку, відповідно до якого Банк відкрив Клієнту поточний рахунок №2737 та зобов'язувався надавати позивачу послуги з розрахунково-касового обслуговування цього рахунку відповідно до умов цього договору, внутрішніх положень Банку, чинних законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до п.п. 2.1.2, 2.1.3 договору банківського рахунку Банк зобов'язаний своєчасно здійснювати розрахункові операції, виконувати доручення Клієнта, що містяться в розрахунковому документі, в строки, передбачені чинним законодавством України.

Згідно п. 3.1.1 Договору банківського рахунку Банк має право використовувати кошти Клієнта, які зберігаються на рахунку, гарантуючи їх наявність та проведення операцій відповідно до внутрішніх положень Банку, чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Даний Договір банківського рахунку є чинним (пункт 7.1), у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Як вбачається з матеріалів, позивачем 22.10.2014 року було ініційовано шість грошових переказів на загальну суму 21966245,94 грн, для чого були подані до ПАТ "ВіЕйБі Банк" наступні платіжні доручення про перерахування коштів з рахунку позивача №2737:

- № 97 від 22.10.2014 року (перерахування 10000000 грн. на рахунок ТОВ "ТехноСерв Україна", відкритий у АТ "Укрексімбанк");

- № 98 від 22.10.2014 року (перерахування 10000000 грн. на рахунок ТОВ "ТехноСерв Україна", відкритий у АТ "Укрексімбанк");

- № 99 від 22.10.2014 року (перерахування 1300000 грн. податку на додану вартість за вересень 2014 року на рахунок УДКСУ у Печерському районі м. Києва);

- № 101 від 22.10.2014 року (перерахування 95118,53 грн. податку з доходів фізичних осіб на рахунок УДКСУ у Печерському районі м. Києва);

- № 102 від 22.10.2014 року (перерахування 223883,02 грн. ЕСВ за жовтень 2014 року на рахунок ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів);

- № 103 від 22.10.2014 року (перерахування 347244,39 грн. на виплату заробітної плати співробітників за жовтень 2014 року на рахунок відкритий у АТ "Укрексімбанк").

13.11.2014 року було ініційовано ще три грошових переказів на загальну суму 21560000 грн., для чого були подані до ПАТ "ВіЕйБі Банк" наступні платіжні доручення про перерахування коштів з рахунку №2737:

- № 108 від 13.11.2014 року (перерахування 10000000 грн. на рахунок ТОВ "ТехноСерв Україна", відкритий у АТ "Укрексімбанк");

- № 103 від 13.11.2014 року (перерахування 10000000 грн. на рахунок ТОВ "ТехноСерв Україна", відкритий у АТ "Укрексімбанк");

- № 110 від 13.11.2014 року (перерахування 1560000 грн. на рахунок ТОВ "ТехноСерв Україна", відкритий у АТ "Укрексімбанк").

Тобто, позивачем 22.10.2014 року та 13.11.2014 року було подано до відповідача платіжні доручення на загальну суму 43526245,94 грн.

Вказані платіжні доручення були прийняті Банком до виконання, що не заперечується представниками сторін, однак станом на момент подання позову до суду першої інстанції та розгляду спору по суті переказ за ними проведений відповідачем не був, хоча на рахунку ТОВ "ТехноСерв Україна" було достатньо коштів для виконання даних платіжних доручень.

Як вбачається з банківської виписки по особовому рахунку ТОВ "ТехноСерв Україна" №2737 за період з 01.10.2014 року по 17.03.2015 рік (наявна в матеріалах справи), вхідний залишок коштів на цьому рахунку станом на 19-28.10.2014 року складав 43104856,48 грн, станом на 13.11.2014 рік - 43544092,55 грн, а станом на 17.03.2015 рік - становив 43528699,56 грн.

Згідно ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вищевказані платіжні доручення ПАТ "ВіЕйБі Банк" у встановлений строк, усупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору банківського рахунку, виконані не були.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", які існують у формі записів на поточному рахунку позивача №2737, відкритому в ПАТ "ВіЕйБі Банк".

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Станом на момент подання до Банку спірних платіжних доручень, у останнього не було достатніх підстав для їх не виконання. Зворотного відповідачем не доведено.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як підставу для відмови в задоволенні в позові твердження відповідача, що йому не було відомо чому попередне керівництво не виконало спірні платіжні доручення.

На підставі Постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 року № 733 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20.11.2014 року №123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно з яким з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду. Тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВіЕйБі Банк" запроваджено строком на три місяця з 21.11.2014 року по 20.02.2015 рік включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 35 від 17.02.2015 року продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" до 20.03.2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року №188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомою і не потребує доказування.

Таким чином, на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація ПАТ "ВіЕйБі Банк".

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Пунктом 7.1.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 1074 Цивільного кодексу України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.05.2010 року № 2258-VI, від 04.11.2010 року № 2677-VI, від 14.10.2014 року № 1702-VII) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Виходячи з імперативних приписів чинного законодавства України, що регулює відносини у сфері банківського обслуговування, станом на момент початку роботи тимчасової адміністрації, зобов'язання відповідача щодо перерахування коштів за платіжними дорученнями мали бути виконані останнім у повному обсязі.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Тобто, на момент запровадження у відповідача тимчасової адміністрації договірні зобов'язання відповідачем вже були порушені.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Законом України "Про систему гарантування вкладів" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Тобто, запровадження у банку тимчасової адміністрації не звільняє останнього від виконання його договірних зобов'язань щодо виконання платіжних доручень, а передбачає наявність відповідних обмежень та черговості задоволення вимог.

При цьому, колегія суддів відзначає, що правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 10.06.2015 року №3-223гс15, на яку посилається відповідач як на підставу для залишення без змін спірного рішення, не може прямо бути застосована судом, оскільки правовідносини в даних справах не є тотожними, зокрема зобов'язання є відмінними та виникли в різний часовий проміжок по відношенню до моменту введення тимчасової адміністрації.

Але, колегія суддів враховує правову позицію Верховного суду України викладену в згаданій постанові від 10.06.2015 року №3-223гс15, в якій зазначено: "Оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити переказ грошових коштів за договором банківського рахунка у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, тому виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб " у редакції, чинній на час виникнення спору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальні законом до їх підсудності.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондується зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, виходячи з вищенаведених обставин, приймаючи до уваги, що платіжні доручення на переказ грошових коштів від 22.10.2014 року (№№97, 98, 99, 101, 102, 103) та від 13.11.2014 року (№№108, 109, 110» були надані позивачем для виконання до введення в ПАТ «ВіЕйБі Банк» тимчасової адміністрації (з 21.11.2014 року), з огляду на обов'язковість договірних зобов'язань, що встановлено ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, не вчинення відповідачем дій щодо переказу таких коштів протягом операційного дня або не пізніше наступного операційного дня є порушенням умов договору №2737, а також приписів Цивільного кодексу України.

Посилання відповідача та суду першої інстанції на неможливість задоволення позову про зобов'язання виконати платіжні доручення позивача через впровадження тимчасової адміністрації та ліквідацію Банку є необґрунтованим та безпідставним, так як запровадження відповідних процедур не звільняє відповідача від виконання його договірних зобов'язань, а встановлює певні обмеження та запроваджує черговість.

Так, договірні зобов'язання відповідачем були порушені до введення в останньому тимчасової адміністрації та процедури ліквідації, а тому відмова суду у задоволенні позовних вимог в частині виконання платіжних доручень позивача від 22.10. та 13.11.2014 року в загальному розмірі 43526245,94 грн є незаконною та необґрунтованою.

Відмова банку у перерахуванні грошових коштів з рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1068 Цивільного кодексу України та умовам укладеного між сторонами договору.

Тобто, порушене право позивача щодо виконання платіжних доручень підлягає захисту бо виникло і було порушено відповідачем до введення тимчасової адміністрації, а поширення обмеження п. 1 ч. 5 ст. 63 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на цю вимогу не унеможливлює її розгляд в суді та задоволення позову.

Закон «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, які регулюють виконання зобов'язань та захист порушених прав, установлюючи лише певну специфіку їх застосування у відповідних правовідносинах, отже, не може бути підставою для відмови в розгляді вимог або відмови в задоволенні позову.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнача, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру або підтвердить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що рішення про задоволення позову не порушує ст.ст. 52, 63 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", так як, саме по собі, винесення судового рішення про зобов"язання виконати платіжні доручення не призводить до задоволення вимог кредитора, а відтак не суперечить відповідним обмеженням.

Тобто, судове рішення є правозахисним актом, що містить висновок щодо наявності або відсутності порушення прав та охоронюваних законом інтересів суб'єкта звернення.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд враховує, що рішення буде виконуватися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в порядку черговості в процедурі ліквідації банку та з врахуванням ст.37 Закону «Про виконавче провадження» .

Проте, Київський апеляційний господарський суд приймає як належне та обґрунтоване посилання відповідача та суду першої інстанції про правомірність невиконання (без врахування обмежень та черговості - як наполягав позивач) банком платіжних доручень з часу запровадження тимчасової адміністрації.

Враховуючи вищенаведене, колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" підлягає задоволенню у повному обсязі, а рішення Господарського суду міста Києва підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов слід задовольнити у повному обсязі.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначені підстави для скасування чи зміни рішення, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача.

Судові витати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта, а при задоволенні апеляційної скарги - на іншу сторону.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноСерв Україна" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі №910/6618/15-г- скасувати та прийняти нове рішення, яким:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27 т, ) виконати платіжні доручення Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна», (01001, м.Київ, вул.Еспланадна, 32-В; фактична адреса: 03067, м.Київ, бульвар І.Лепсе, 4, Діамант-центр, корпус 1, ):

№ 97 від 22.10.2014 року на переказ коштів на суму 10 млн. грн. 00 коп.;

№ 98 від 22.10.2014 року на переказ коштів на суму 10 млн. грн. 00 коп.;

№ 99 від 22.10.2014 року на переказ коштів на суму 1 млн. 300 тис. грн. 00 коп.;

№ 101 від 22.10.2014 року на переказ коштів на суму 95 тис. 118 грн. 53 коп.;

№ 102 від 22.10.2014 року на переказ коштів на суму 223 тис. 883 грн. 02 коп.;

№ 103 від 22.10.2014 року на переказ коштів на суму 347 тис. 244 грн. 39 коп.;

№ 108 від 13.11.2014 року на переказ коштів на суму 10 млн. грн. 00 коп.;

№ 109 від 13.11.2014 року на переказ коштів на суму 10 млн. грн. 00 коп.;

№ 110 від 13.11.2014 року на переказ коштів на суму 1 млн. 560 тис. грн. 00 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27 т, ), з будь-якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна», (01001, м.Київ, вул.Еспланадна, 32-В; фактична адреса: 03067, м.Київ, бульвар І.Лепсе, 4, Діамант-центр, корпус 1, ), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду 1218,00 грн (одна тисяча двісті вісімнадцять гривен 00 копійок) судових витрат.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27 т, ), з будь-якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна», (01001, м.Київ, вул.Еспланадна, 32-В; фактична адреса: 03067, м.Київ, бульвар І.Лепсе, 4, Діамант-центр, корпус 1, ), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду 609,00 грн (шістсот девять гривен 00 копійок) судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/6618/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун