ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р.Справа № 916/2986/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді Головей В.М.,

Суддів: Лисенко В.А., Ярош А.І.

(У звязку із звільненням судді Шевченко В.В., склад судової колегії змінено на підставі розпорядження №845 від 27.11.2015 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.11.2015)

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

від відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства «Служба експлуатації цілісного майнового комплексу-адміністративного будинку №2»

на рішення господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2015 року

по справі №916/2986/15

за позовом Управління Державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області

до Одеського обласного комунального підприємства «Служба експлуатації цілісного майнового комплексу-адміністративного будинку №2»

про стягнення 111 444,00 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

Представниками сторін в судовому засіданні не було заявлено клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, отже фіксація судового процесу не здійснювалась відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 01.12.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року Управління Державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі Управління, позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Одеського обласного комунального підприємства «Служба експлуатації цілісного майнового комплексу-адміністративного будинку №2» (далі Підприємство, відповідач) про стягнення 111 444,00 грн. боргу та 2 228,88 грн. судового збору.

Позов обґрунтований не належним виконанням відповідачем умов договору укладеного між сторонами щодо оплати наданих послуг позивачем.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.10.2015 позов Управління задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 111 444,00 грн. та 2 228,88 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду першої інстанції, Підприємство звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Скаржник вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

24.11.2015 до Одеського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли наступні документи:

заява, в якій Підприємство просить приєднати до справи копії додаткових документів (запит до Одеської облдержадміністрації від 22.10.2015 № 304, відповідь Одеської облдержадміністрації від 10.11.2015 № 6748/02-41/03/7487, лист Одеської облради до управління ДСО ГУМВС України в Одеській області від 23.01.2015 №03/03-30/87, лист Одеської облради до СДПІ з обслуговування великих платників податків у м. Одесі МГУ Міндоходів України від 23.02.2015 №01/03-30/323);

клопотання про витребування з Одеської обласної державної адміністрації наступні документи: протокол засідання КМУ від 27.01.2014 № 109/0/1-14-ДСК, доручення Віце-премєр-міністра України ОСОБА_3 від 27.01.2015 № 99/0/1-14-ДСК, розпорядження голови Одеської облдержадміністрації від 28.01.2015;

клопотання про залучення до справи в якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору Департамент фінансів Одеської обласної державної адміністрації.

27.11.2015 до Одеського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Управління вважає рішення суду законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 01.12.2015 представник відповідача підтримав в судовому засіданні усі клопотання, заяву, доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити останню, а рішення господарського суду скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні 01.12.2015 надав пояснення, якими підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

Зясувавши думку представників сторін щодо заяви та клопотань, які надійшли до суду 24.11.2015, судова колегія вважає, що клопотання про витребування додаткових документів та залучення до справи в якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору Департамент фінансів Одеської обласної державної адміністрації не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи містять достатньо документів і доказів для прийняття обґрунтованого та законного рішення. Щодо залучення до справи третьої особи, то відповідач не надав належних доказів, яким чином рішення з даного господарського спору можуть вплинути на права та обовязки Департаменту фінансів Одеської обласної державної адміністрації.

Клопотання Підприємства про залучення до матеріалів справи додаткових документів також не підлягає задоволенню і надані копії листів підлягають поверненню відповідачу оскільки згідно ч. 1 ст. 101 ГПК України додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. При викладених обставинах колегія суддів вважає, що вищезазначені додаткові документи не були подані скаржником до суду першої інстанції не з причин, що не залежали від нього, а внаслідок особистої недбалості.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи 28.01.2014 (в редакції позивача), 21.02.2014 (в редакції відповідача) між Підприємством (замовник) та Управлінням (учасник) був укладений договір №М-2/3-14 за умовами якого, виконавець зобов'язується протягом дії даного договору надати послуги у сфері громадського порядку та громадської безпеки (код 84.24.1.), а саме здійснювати патрулювання території об'єкта, зазначеного в Додатку №1 до Договору (п.п. 1.1., 1.2. договору). Відповідно до Додатку №1 до Договору виконавець здійснює патрулювання території об'єкта адміністративного будинку №2, загальною площею 18 735,5 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 83, з метою запобігання адміністративних правопорушень та злочинів у сфері охорони громадського порядку.

Згідно п. 3.2. Договору, послуги надаються за цінами, які зазначені у Розрахунку вартості послуг (додаток №2 до Договору).

Згідно із додатком № 2 до Договору вартість 1 години надання послуг одним працівником міліції становить 37,00 грн., в т.ч. ПДВ 6,17 грн. В Додатку №2 до Договору також зазначено загальну вартість послуг за кожний календарний місяць.

Згідно з пунктом 4.1. Договору, оплата за надані виконавцем послуги повинна здійснюватися Замовником на підставі підписаного сторонами акту прийому-здачі виконаних робіт/послуг, не пізніше 10-го числа наступного календарного місяця. Оплата за послуги здійснюється в національній валюті України з резервного фонду Державного бюджету України.

Відповідно до підпункту 6.1.1. пункту 6.1. Договору, замовник взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги.

Умови даного Договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 28.01.2014., на підставі п.3 ст.631 ЦК України і діє до 31.03.2014 року включно, а в частині розрахунків до їх повного виконання сторонами (п. 10.1. договору).

28.01.2014 між сторонами був підписаний акт виставлення постів міліції Управління по охороні Підприємства, ООДА за адресою: вул. Канатна,83.

28.01.2014 (в редакції позивача) 21.02.2014 (в редакції відповідача) між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до договору, згідно з якою пункт5.1. договору викладено у наступній редакції: «Строк (термін) надання послуг: з 28.01.2014 по 28.02.2014 включно»; в пункті 10.1 Договору слова « 31 березня 2014року» замінено на « 28 лютого 2014 року».

Відповідно до підпункту 6.1.3. пункту 6.1. Договору, Замовник зобовязаний письмово повідомляти Виконавця про всі недоліки та порушення несення служби особовим складом Виконавця для прийняття необхідних заходів.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На виконання умов договору, позивач склав рахунки № М-2/3-14 за надані послуги охорони 28-31.01.2014 на суму 14 208,00 грн. та з 01.02.2014 до 09.00 годин 28.02.2014 на суму 97 236,00 грн., а також акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг № ОД-0019143 за послуги охорони з 28-31.01.2014 загальною вартістю 14 208,00 грн. та №ОД-0029105 за послуги охорони з 01.02.2014 до 09.00 годин 28.02.2014 загальною вартістю 97 236,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені акти, були доставлені відповідачу листом 04.02.2015 № 15/1-1-325 та отримані останнім 05.02.2015, про що не заперечує Підприємство (а.с. 55), однак надані послуги відповідачем не були прийняті.

Також, судова колегія відзначає, що акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг № ОД-0019143 за послуги охорони з 28-31.01.2014 загальною вартістю 14 208,00 грн. та №ОД-0029105 за послуги охорони з 01.02.2014 до 09.00 годин 28.02.2014 загальною вартістю 97 236,00 грн., було підписано Управлінням в односторонньому порядку і такі акти недійсними судом не визнавались, що вказує на дійсність таких актів і є підставою для оплати наданих послуг за Договором.

В той же час, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем не надано документально-обґрунтованих відмов щодо підписання кожного із таких актів, і вказане свідчить лише про намагання замовника ухилитись від прийняття та оплати таких наданих послуг.

Відтак, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, так як позивачем доведено факт надання послуг за Договором з огляду як на наявність підписаних в односторонньому порядку актів прийому-здачі виконаних робіт/послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 111 444,00 грн. і докази сплати такої заборгованості в матеріалах справи - відсутні.

Судова колегія не приймає до уваги доводи скаржника, що договір між сторонами був укладений лише 21.02.2014 року, оскільки п. 5.1. та п. 10.1. договору як в редакції позивача від 28.01.2014, так і в редакції відповідача, сторони узгодили, що строк (термін) надання послуг: з 28.01.2014 року по 31.03.2014 року включно. Сторони, керуючись п. 3 ст. 631 ЦК України, дійшли згоди стосовного того, що умови даного Договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 28 січня 2014 року.

Відповідач, в апеляційній скарзі зазначає: «…наше Підприємство зобовязано в повному обсязі сплатити за надані послуги у разі отримання коштів на ці цілі з резервного фонду Державного бюджету України, але таких коштів ми не отримували.».

Судова колегія вважає вищезазначені доводи апеляційної скарги безпідставними, у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 ЦК і статтею 193 ГК встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також частиною 1 статті 625 цього ж Кодексу передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, статтею 617 цього ж Кодексу передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Положеннями статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарську - правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною ОСОБА_1 України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Відповідно ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.04 у справі «ОСОБА_2 проти України» та від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 1128 ГПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15.05.12 у справі № 11/446 за позовом ТОВ «Компанія «Тітал» до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, суд вказав, що на підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2009 рік не виправдовує бездіяльність МНС і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Приписами ст.ст. 610, 614 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Також, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на п. 4.1. договору, що позивач не надав вчасно акти прийому-здачі послуг та рахунки для оплати, адже у вищевказаному пункті договору встановлено термін оплати, а не надання актів та рахунків, так оплата за надані виконавцем послуги повинна здійснюватися Замовником на підставі підписаного сторонами акту прийому-здачі виконаних робіт/послуг, не пізніше 10-го числа наступного календарного місяця. Матеріали справи містять докази отримання актів відповідачем 05.02.2015 які повинні були бути сплачені Підприємством до 11.03.2015 (пунктом 10.1 договору встановлено, що він діє до повного виконання сторонами зобовязань по договору), проте доказів оплати останнім так і не надано до суду.

Статтею 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене судова колегія, дійшла до висновку, що місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам і вмотивовано задовольнив позовну заяву Управління.

Наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи, згідно приписів ст.101 ГПК України законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсягу, тобто не тільки на підставах викладених у апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь-яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст.104 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись cm.cm. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2015 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Головей В.М.

Суддя Лисенко В.А.

Суддя Ярош А.І.