ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Справа № 915/1715/15

м. Миколаїв.

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Коваль Ю.М.,

при секретарі Бартошук В.О.,

з участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, дов. від 22.06.2015 р.;

від відповідача - Бичковського О.Г., дов. від 15.04.2012 р. № 127/15-н;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,

АДРЕСА_1

до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль",

01011, вул. Лєскова, 9, м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_5,

АДРЕСА_1

про визнання недійсними у певній частині укладених до кредитного договору додаткових угод та про розірвання кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася з позовною заявою від 24.09.2015 р., зареєстрованою в Господарському суді Миколаївської області 25.09.2015 р. за № 17858/15, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.11.2015 р., зареєстрованої в Господарському суді Миколаївської області 18.11.2015 р. за № 21317/15, до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - Банк) з такими вимогами:

1) про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору від 25.06.2008 р. № 010/01-04/08-384 у певній частині, а саме, в додаткових угодах від 30.03.2010 р. - п.1.3, від 31.03.2010 р. - п.п.4,5, пп.7.5, від 28.12.2010 р. - п.1, пп.9.3, якими передбачено збільшення заборгованості за сумою кредиту на суму відсотків, нарахованих Кредитором на додатковому рахунку, як такі, що суперечать законодавству;

2) про розірвання укладеного між ними вказаного кредитного договору.

Позовні вимоги в частині визнання недійсними відповідних пунктів додаткових угод обґрунтовано положеннями частин 1,3 ст.203, ч.1 ст.233 ЦК України, з посиланням на те, що Банком умисно при укладенні з позивачем додаткових угод до кредитного договору не застосовано шляхи реструктуризації заборгованості, визначені, зокрема Законами України "Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи", "Про першочергові заходи щодо запобігання негативним наслідкам фінансової кризи та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", а натомість спірними пунктами збільшено суму заборгованості з повернення кредитних коштів на суму заборгованості нарахованих за користування ними відсотків. Унаслідок такого збільшилося фінансове навантаження позивача на суму 15171, 79 дол. США, що суперечить положенням ст.ст.536,1048 ЦК України, якими у кредитних відносинах не передбачено нарахування відсотків на відсотки, оскільки вони не є кредитом у розумінні цих норм права.

Такі вкрай невигідні умови кредитування прийняті підприємцем ОСОБА_3 усупереч її справжньої волі під впливом тяжкої для неї обставини: можливості втрати іпотечного та заставного майна, яким забезпечено виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, і яке є єдиним джерелом здійснення нею підприємницької діяльності, а Банк не погоджувався на реструктуризацію боргу на інших умовах.

На думку позивача спірні пункти додаткових угод також суперечать і моральним засадам суспільства, проте в чому це полягає, у позові не зазначено.

Вимоги в частині розірвання кредитного договору обґрунтовано положеннями 651 ЦК України, з посиланням на істотні порушення Банком умов договору, а саме, що Банком надано за спірним договором кредитні кошти в національній валюті, тоді як у відповідності до умов кредитного договору кредит мав надаватися у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті.

На думку позивача, посилання Банку, як на правомірність своїх дій, на заяву підприємця ОСОБА_3, зареєстровану Банком 01.07.2008 року, про перерахування суми 68042 дол. США з позичкового рахунку № 20734291 на транзитний рахунок банку НОМЕР_2 та продаж цієї суми на міжбанківському валютному ринку за національну валюту з наступним зарахуванням її на поточний рахунок позивача НОМЕР_3 є необґрунтованими, тому що вказана заява не відповідає вимогам нормативно-правових актів Національного банку України, що регулюють банківські операції в іноземній валюті, зокрема про купівлю-продаж валюти.

За викладеними вимогами ухвалою суду від 28.09.2015 р. порушено провадження в даній справі.

У ході розгляду справи по суті підприємець ОСОБА_3 у поданих суду письмових поясненнях від 25.11.2015 р., крім викладених підстав для розірвання укладеного з Банком кредитного договору, вказала інші, зокрема обмін Банком іноземної валюти, яку належало надати їй як кредитні кошти, на гривню за непогодженим з нею валютним курсом. Такі підстави судом не розглядаються, виходячи з того, що за ними провадження в даній справі не порушено, та враховуючи положення ч. 4 ст.22 ГПК України, згідно яких позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підстави позову.

Ухвалою суду від 18.11.2015 р. задоволено письмове клопотання представника позивача та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_5.

У відзиві Банк не визнав позовні вимоги повністю, вважаючи, що ним належно виконуються умови укладеного з позивачем кредитного договору та додаткових до нього угод.

На думку Банку, підприємцю ОСОБА_3 видані кредитні кошти у доларах США, а тому і погашення нею кредиту здійснювалося в доларах США.

На підставі заяви підприємця ОСОБА_3 від 01.07.2008 р. Баком здійснено у встановленому порядку обмін кредитних коштів у сумі 68042,00 дол. США на гривню з зарахуванням їх на поточний рахунок підприємця ОСОБА_3, відкритий у Банку, і ці кошти позивачем використані.

Банк вважає, що позивач перекручує зміст спірних пунктів додаткових угод. Завдяки капіталізації відсотків підприємець ОСОБА_3 по півроку не сплачувала відсотки, а по тілу кредиту платила значно менше ніж повинна була сплачувати за попереднім графіком. Цей час і надавався позивачу для вирівняння бізнесу та подальшого обслуговування кредиту.

Відповідач зазначає, що проведені реструктуризації навпаки негативно позначалися на балансі Банку, так як прострочені сплатою відсотки, які капіталізовані, досі позивачем не сплачені.

Крім того, відповідач вважає, що підприємець ОСОБА_3 повинна була довідатися про можливе порушення прав під час укладення додаткових угод до кредитного договору, а тому нею пропущено строк позовної давності, який, на думку відповідача, закінчився ще у 2013 році, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вислухавши представників сторін, які підтримали доводи, викладені у позові та відзиві на нього відповідно, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Між Банком (кредитор) і підприємцем ОСОБА_3 (позичальник) укладено кредитний договір від 25.06.2008 р. № 010/01-04/08-384, за яким Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі 68042 дол. США позичальнику, а остання - повернути кредит до 18.06.2018 року, сплачуючи щомісячно, починаючи з 24.07.2008 р., грошові кошти згідно графіку, який є додатком № 1 до кредитного договору, та сплачувати до 26 числа кожного місяця нараховані відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 15,5 % річних (пп. 1.1.1, 1.1.4, 1.2.1, 5.1 договору).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника за цим кредитним договором між Банком та підприємцем ОСОБА_3 укладено:

- договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчуком К.Б. 28.06.2008 р. за № 2158, згідно пп. 1.1 якого забезпечуються вимоги заставодержателя, що витікають із кредитного договору та додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, про зобов'язання заставодавця перед заставодержателем повернути кредит у сумі 68042 дол. США у строк до 18.06.2008 р., сплатити проценти в розмірі 15,5% річних, а також комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) та інші умови кредитного договору.

У заставу, за згодою чоловіка підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_5, передано належний їм на праві спільної власності подружжя автомобіль марки DAEWO, модель LANOS ТF-48Y, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 (пп.1.2 договору застави);

- договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчуком К.Б. 28.06.2008 р. за № 2159, згідно п. 1.1 якого іпотекою забезпечується основне зобов'язання у сумі 68042 дол. США та зобов'язання сплатити проценти в розмірі 15,5% річних а також комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) та інші умови кредитного договору.

В іпотеку, за згодою чоловіка підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_5, передано належний їм на праві спільної власності подружжя банно-пральний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

На виконання умов кредитного договору Банком надано підприємцю ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в сумі 68042,00 дол. США, що підтверджується зарахуванням коштів у доларах США на позичковий рахунок № 20734291 згідно меморіального валютного ордеру від 01.07.2008 р. № 1, а також нижчевикладеним.

До кредитного договору сторонами у подальшому вносилися зміни і доповнення додатковими угодами.

Зокрема 30.03.2010 р. сторонами укладено додаткову угоду №010/01-04/08-384/2, в якій, поряд з іншим, фактичну заборгованість за сумою кредиту, яка становила 60901,25 дол. США, збільшено на суму 10715,84 дол. США заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами, і кредитну заборгованість узгоджено в сумі 71617,09 дол. США, а також надано підприємцю ОСОБА_3 "кредитні канікули" на період 30.03 - 29.09.2010 р., а саме, звільнено її від сплати щомісячних платежів по сплаті суми кредиту на вказаний період (пп.1.2, 1.3, 2.1-2.3 додаткової угоди).

31.03.2010 р. сторонами укладено додаткову угоду № 010/01-04/08-384/3, за умовами якої сторони узгодили фактичну кредитну заборгованість у сумі 71617 дол. США, підприємцю ОСОБА_3 надано "кредитні канікули по сплаті процентів", зокрема, тимчасово, у період 30.03 - 29.09.2010 р. включно, сторони домовились здійснювати облік 50 % від розміру щомісячного платежу за відсотками на додатковому рахунку нарахованих відсотків та змінити строк сплати позичальником даної частини щомісячного платежу по відсотках не пізніше останнього робочого дня дії кредитних канікул по сплаті відсотків.

На наступний день після закінчення періоду дії кредитних канікул по сплаті відсотків фактична заборгованість за сумою кредиту на дату закінчення терміну дії кредитних канікул збільшується на суму нарахованих відсотків на додатковому рахунку, якщо позичальник не сплатить її протягом дії кредитних канікул. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику (п.п. 1, 4, 5, 7.5, 8 додаткової угоди).

28.12.2010 р. сторонами укладено додаткову угоду № 010/01-04/08-384/4, у відповідності до якої сторони дійшли згоди про реструктуризацію існуючої заборгованості.

Сторони узгодили, зокрема, що фактична кредитна заборгованість за кредитом, яка становила суму 72830,93 дол. США, збільшується на суму заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами і становить загальну суму 74707,96 дол. США. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Підприємцю ОСОБА_3 надаються кредитні канікули з встановленням пільгової відсоткової ставки у розмірі 8,31% річних на період 28.12.2010 р.-29.03.2011 р. На період дії кредитних канікул розмір щомісячного платежу по сплаті кредиту встановлено у сумі 100 дол. США.

Цією додатковою угодою сторони змінили строк погашення заборгованості відповідно до графіка повернення кредиту, який викладено в новій редакції, а кінцевий термін погашення кредиту скорочено, і визначено датою 16.06.2018 р. (п.п. 1,2,3,9.3 додаткової угоди).

Сторонами також укладено й інші додаткові угоди, зокрема від 12.05.2011 р. № 010/01-04/08-384/5, від 26.06.2012 р. № 010/01-04/08-384/6, від 26.04.2013 р. № 010/01-04/08-384/7, якими підприємцю ОСОБА_3 надавалися кредитні канікули, змінювалися розміри щомісячних платежів та періоди застосування пільгових відсоткових ставок, тощо, але всі вони стосувалися кредитних коштів в іноземній валюті - доларах США..

Викладені докази спростовують твердження позивача про те, що кредит надано в національній валюті - гривнях.

Та обставина, що Банком кредитні кошти в сумі 68042,00 дол. США зараховано на позичковий рахунок підприємця ОСОБА_3, а не на її розрахунковий рахунок, як це передбачено договором, не впливає на віднесення кредиту до кредиту в іноземній валюті, так як Банком кредитні кошти в іноземній валюті конвертовано у гривню за відповідною заявою позивача від 01.07.2008 р. б/н. Зі змісту цієї заяви випливає, що підприємець ОСОБА_3 просить Банк про перерахування виданих їй коштів в сумі 68042,00 дол. США з позичкового рахунку на транзитний рахунок НОМЕР_2 з метою продажу на міжбанківському валютному ринку та подальшого зарахування гривні на її власний поточний рахунок НОМЕР_3.

Суд вважає, що навіть не дотримання Банком встановленої форми заяви про конвертацію валюти, порядку обліку здійснення операції купівлі-продажу валюти на міжбанківському валютному ринку за заявою позивача не може вплинути на визначення валюти кредитування підприємця ОСОБА_3, а тому відхиляє в цій частині доводи позивача.

Суд відхиляє як безпідставні доводи позивача про те, що Банком не застосовано шляхів реструктуризації заборгованості, передбачених законодавством України.

Положення Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи" щодо реструктуризації кредитної заборгованості, в тому числі в іноземній валюті, поширюються за кредитами позичальників - фізичних осіб, а не фізичних осіб-підприємців.

Так, ст.4 вказаного Закону передбачено надання права комерційним банкам проводити за погодженням із кожним позичальником у термін до 31 грудня 2010 року реструктуризацію заборгованості за кредитами позичальників - фізичних осіб.

Крім того, вказаним Законом передбачено шляхи реструктуризації:

1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за кредитними договорами на термін не більше двох років;

2) продовження терміну кредитних договорів з урахуванням обмежень, що діють у комерційних банках, та обставин щодо фінансового стану, в яких знаходяться позичальники;

3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї.

Із наведених вище додаткових угод, у тому числі деякі умови яких просить визнати недійсними позивач, випливає, що їх укладено з метою мінімізації негативних наслідків для сторін. За цими угодами борг підприємця ОСОБА_3 реструктуризовано шляхом введення кредитних канікул, зменшення розміру відсоткових ставок, тощо.

Твердження позивача про протизаконність спірних пунктів додаткових угод, умовами яких до суми кредитних коштів включено несплачені відсотки за користування кредитними коштами, є помилковими.

Законом України "Про банки і банківську діяльність" визначено поняття банківського кредиту. За цим визначенням банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (ч.1 ст.2 Закону).

Отже, банківським кредитом є зобов'язання банку надати певну суму грошей з продовженням строку погашення боргу в обмін на зобов'язання боржника повернути заборгованість, у тому числі зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, зі сплатою відсотків з такої суми.

Погоджуючи у спірних пунктах додаткових угод зобов'язання підприємця ОСОБА_3 відстрочити сплату заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами шляхом включення такої заборгованості до основної суми кредитних коштів і сплатою відсотків з цієї суми, в тому числі з урахування пільгової відсоткової ставки, сторони не порушили чинного законодавства України, тому що Банк надав позивачу суми заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, право на котрі отримав за умовами кредитного договору, у кредит зі сплатою відсотків і відстрочкою їх сплати у відповідності до узгодженого сторонами графіку погашення кредиту.

З урахуванням викладеного, суд відхиляє й доводи підприємця ОСОБА_3, що спірні умови додаткових угод є вкрай невигідні для неї.

Безпідставними визнає суд і доводи позивача, що спірні умови додаткових угод включені внаслідок тяжкої для неї обставини, остання - втрата іпотечного та заставного майна, з огляду на те, що договори іпотеки та застави й укладено сторонами на забезпечення грошових зобов'язань підприємця ОСОБА_3 за основним договором - кредитним у разі їх виконання.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 Господарського кодексу України).

Зобов'язання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71 ЦК України і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Так як позивачем не доведено недодержання сторонами вимог законодавства України або моральних засад суспільства в момент укладення додаткових угод зі спірними пунктами їх умов, то немає підстави для задоволення в цій частині позовних вимог.

Щодо вимоги підприємця ОСОБА_3 про розірвання укладеного між сторонами кредитного договору.

У відповідності до пп. 14.2 укладеного сторонами у справі кредитного договору, розірвання та зміна цього договору в односторонньому порядку не допускається, крім випадків, прямо передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України).

На думку позивача, Банком допущено істотне порушення умов кредитного договору, а саме, видано кредит не в іноземній валюті, як передбачено договором, а у національній валюті гривні.

Як зазначалося вище суд визнав доведеним, що за спірним кредитним договором Банком надано підприємцю ОСОБА_3 кредитні кошти в іноземній валюті. Сторонами також не оспорюється повернення підприємцем ОСОБА_3 кредитних коштів, сплати за користування ними відсотків у доларах США.

Так як позивачем не подано суду інших доказів в обґрунтування того, що Банком допущено істотне порушення кредитного договору, у розумінні ст. 651 ЦК України, то в частині позовних вимог підприємця ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору належить відмовити.

Викладені вище обставини свідчать, що немає підстав для застосування до спору у справі строку позовної давності, про що просив відповідач у відповідній заяві.

Господарським процесуальним законодавством України передбачено покладання судових витрат, зокрема витрат на оплату позовної заяви судовим збором, при відмові в задоволенні позову на позивача (ст.49 ГПК України).

У судовому засіданні 25.11.2015 р., згідно із ст. 85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю в задоволені позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсними п. 1.3 додаткової угоди від 30.03.2010 р. № 010/01-04/08-384/2, п.п. 4,5,7.5 додаткової угоди від 31.03.2010 р. № 010/01-04/08-384/3, п.1, пп.9.3 додаткової угоди від 28.12.2010 р. № 010/01-04/08-384/4 до кредитного договору від 25.06.2008 р. № 010/01-04/08-384 та про розірвання цього кредитного договору, які укладені між ними.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 10 днів з дня підписання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 30.11.2015 р.

Суддя Ю.М. Коваль.