КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа№ 910/16834/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання Бородулі В.В.

представників сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача - Жигальська Ю.Ю., дов. № ГН-16-Ю від 02.01.2015 року;

від третьої особи - не з'явилися.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«ВУСО»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.09.2015 року

у справі № 910/16834/15 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова

компанія «Індіго»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«ВУСО»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3

про стягнення 22 320,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року по справі № 910/16834/15 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» 21 820,02 грн. страхового відшкодування та 1 785,27 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року по справі № 910/16834/15 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.11.2015 року.

11.11.2015 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в його апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року по справі № 910/16834/15 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Ухвала Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року про прийняття апеляційної скарги до провадження надсилалась сторонам за адресами вказаними у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відсутніх сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.09.2008 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» (далі - позивач, страховик, ТДВ «СК «Індіго») та ОСОБА_4 (далі - страхувальник, ОСОБА_4) було укладено Договір страхування наземного транспорту № 206-13998-08 (далі - Договір), яким позивач застрахував автомобіль страхувальника марки «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_2.

03.08.2009 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), що сталась на майданчику торгового комплексу «Амстор» по проспекту Леніна, 149 у м. Маріуполі, за участю автомобіля марки «ВАЗ-21103», д.р.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_2, останній отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою № 1028 про ДТП.

Згідно постанови Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28.08.2009 року у справі № 3-4130 ДТП сталася внаслідок порушення водієм автомобіля марки «ВАЗ-21103», д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху України.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

На підставі страхового акту № 17383/206 від 16.01.2015 року позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 22 330,02 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № 1443 від 16.02.2015 року та № 1253 від 28.01.2015 року (а.с. 31-32).

Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Крім того, статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Отже відповідно до вищенаведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації ним транспортного засобу автомобіля марки «ВАЗ-21103», д.р.н. НОМЕР_1 згідно із полісом № ВС/709995 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - відповідач) (а.с. 36).

Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну, згідно вказаного полісу становить 25 000 грн., що не перевищує суму завданих збитків, а франшиза - 510,00 грн.

Відповідно до абзацу 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та ч. 17 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. А згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як передбачено ст. 30.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Звітом № 238-Д від 06.08.2009 року про оцінку автомобіля марки «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_2, встановлено, що пошкоджений транспортний засіб є таким, що фізично знищений, вартість відновлювального ремонту, завданого власнику вказаного автомобіля, складає 82 472,72 грн.

Відповідно до п. 11 Договору страхова сума становить 84 562,25 грн.

Відповідно до ст. 30.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

У відповідності до довідки спеціаліста № 4244 від 04.11.2009 року вартість пошкодженого транспортного засобу після настання ДТП у розмірі 60 412,23 грн. (вартість залишків придатних-для подальшого використання).

Згідно з п. 7.3 Договору у разі повної конструктивної загибелі транспортного засобу - розмір страхового відшкодування дорівнює страховій сумі за вирахуванням франшизи та інше.

Статтею 12.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 8 Договору сторони встановили безумовну франшизу, яка становить 2 020,00 грн.

З огляду на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування виплаченого страхувальнику за вирахуванням франшизи та в межах ліміту відповідальності (84 562,25 грн. страхова сума - 60 412,23 грн. вартість транспортного засобу після настання ДТП + 200,00 грн. сума відшкодованої страхувальнику послуги на евакуатор - 2 020,00 грн. франшиза = 22 330,02 грн. сума страхового відшкодування).

Відповідач, у свою чергу, послався на те, що вірною сумою страхового відшкодування є 19 529,77 грн. (84 562,25 грн. - 60 412,23 грн. - 2 020,00 грн. франшиза передбачена п. 8 Договору та - 510 грн. франшиза передбачена полісом № ВС/0709995)

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі страхового відшкодування 21 820,02 грн., яка складається з суми страхового відшкодування, що була виплачена позивачем страхувальнику 22 330,02 грн. за вирахуванням франшизи, визначеної у полісі відповідача - 510 грн.

При цьому, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки, на його думку, перебіг розпочався з дати страхового випадку (суброгація).

Суд першої інстанції з огляду на положення ст. 253-256, 261 ЦК України дійшов висновку, що перебіг строку позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, у нашому випадку з січня 2015 року, а не з моменту виникнення страхового випадку у 2009 році.

Крім того, судом зазначено, що аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року по справі № 3-9гс15.

Проте, колегія суддів не може погодитися з даним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 262 ЦК України).

Тобто, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

Положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються дані правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ТДВ «СК «Індіго», виплативши страхове відшкодування потерпілій ОСОБА_4 за Договором страхування наземного транспорту, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ПрАТ «СК «ВУСО», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «ВАЗ-21103», д.р.н. НОМЕР_1, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

ТДВ «СК «Індіго» реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ПрАТ «СК «ВУСО», оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не ч. 6 ст. 261, ст. 1191 ЦК України, на які посилається заявник.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, не застосувавши до них строку позовної давності.

З вказаних підстав Верховний Суд України у постанові від 23.09.2015 року по справі № 3-303гс15 дійшов висновку про необхідність відійти від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 3-9гс15, на яку посилався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із застосуванням строків позовної давності.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» у апеляційній скарзі, знайшли підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року по справі № 910/16834/15 прийнято з не повним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго».

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року по справі № 910/16834/15 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» 1 339,80 грн. судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити видачу відповідного наказу Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/16834/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця

Повний текст рішення складено 23.11.2015 року.