КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2015 р. Справа№ 910/17464/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від прокуратури - Колодчина Р.В., посвідчення №030247 від 12.11.2014;

від позивача - Сербулов О.В., довіреність №01/05-226Д від 03.06.2014;

від відповідача - Кішинський Д.Г., довіреність №01-02/218 від 24.12.2014;

від третьої особи - Сербулов О.В., довіреність №5764/15/14-15 від 04.11.2015,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2015 у справі № 910/17464/14 (суддя Ващенко Т.М.) за позовом державного підприємства "Адміністрація річкових портів" до публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерства інфраструктури України, про повернення майна із управління та стягнення 223 258,69 грн., за участю прокуратури міста Києва.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація річкових портів" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" заборгованості за договором управління майном від 09.02.2006 р. в частині оплати вигоди від майна, переданого в управління у розмірі 205 159, 58 грн. за період з грудня 2013 року по червень 2014 року, інфляційного збільшення у розмірі 8 667, 91 грн., 3 % річних у розмірі 1 253, 01 грн. та пені у розмірі 8 078, 19 грн.; а також зобов'язання публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" повернути Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" з управління за актом прийому-передачі державне майно - вантажний причал №6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. № 20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. №20035, яке знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2014 позов задоволено частково, зобов'язано публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" повернути Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" із управління державне майно, а саме: вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. № 20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1; присуджено до стягнення з публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на користь державного підприємства "Адміністрація річкових портів" 38 454 грн. 59 коп. основного боргу, 501 грн. 59 коп. 3 % річних, 4 153 грн. 99 коп. інфляційних втрат та 34 734, 74 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі №910/17464/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/17464/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При цьому, у вказаній постанові зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки обставинам справи щодо продовження строку дії договору управління майном від 09.02.2006 з урахуванням вимог п. 4.2 цього договору про обов'язкове погодження такого продовження органом управління державним майном, а також обставинам щодо припинення договору управління майном від 09.02.2006, не встановлено обставин щодо здійснення оплати ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на користь ДП "Адміністрація річкових портів" за користування спірним державним майном на підставі сервітуту.

За результатом нового розгляду господарським судом міста Києва 15.07.2015 прийнято рішення у даній справі № 910/17464/14, яким позовні вимоги задоволено частково.

Так, зобов'язано відповідача повернути позивачу із управління державне майно, а саме вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. №20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1, та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 16 183 грн. 21 коп. заборгованості, 1 847 грн. 20 коп. інфляційних втрат, 221 грн. 52 коп. 3 % річних.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Так, укладеною 27.01.2011 додатковою угодою до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. (яку в подальшому визнано дійсною в судовому порядку), сторони продовжили строк дії договору до 09.01.2014.

У зв'язку з відсутністю в подальшому обов'язкового погодження органом управління державним майном продовження строку дії договору, він припинився 09.01.2014.

Враховуючи, що строк дії договору закінчився 09.01.2014, місцевий господарський суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за період до 09.01.2014.

Задовольняючи вимогу про повернення майна суд виходив з того, що оскільки строк дії договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. закінчився 09.01.2014, підстави для перебування в управлінні у відповідача цього державного майна, відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2015 у справі № 910/17464/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неукладеність додаткової угоди, якою було продовжено строк дії договору, а отже відповідно відсутність підстав для стягнення плати за договором, строк дії якого було припинено ще у 2011 році.

Заперечуючи проти вимоги про повернення майна відповідач зазначає про користування цим майном на підставі сервітуту, встановленого рішенням суду.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 03.12.2015 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представники прокуратури, позивача та третьої особи в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Між державним підприємством "Адміністрація річкових портів" (Установник управління) та дочірнім підприємством "Миколаївський річковий порт" акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (Управитель) 09.02.2006 укладено договір управління майном.

Відповідно до п. 1.1 договору Установник управління передає Управителеві на певний строк державне нерухоме майно (далі Майно) в управління, а Управитель зобов'язується за плату (далі Плата), здійснювати від свого імені управління майном в інтересах Установника управління.

Перелік нерухомого майна, що передається в управління, наведено в 1.2 договору.

Згідно п. 1.8 договору базовий розмір вигоди від передачі майна в управління встановлюється в сумі 205 582,02 грн. без ПДВ, ПДВ - 41 116,40 грн. і є фіксованим протягом дії цього договору. Щомісячний розмір вигоди складає 17 131,83 грн. без ПДВ, ПДВ - 3 426,37 грн., та перераховується управителем до 15 числа місяця, наступного за звітним Установнику управління на його банківський рахунок.

Розмір вигоди від управління майном щомісячно збільшується (або зменшується) на офіційно встановлений індекс інфляції, що обраховується наростаючим підсумком з місяця підписання акту приймання-передачі майна в управління (п. 1.9 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору плата за управління майном, що належить до сплати Управителю, встановлюється в розмірі 0,4% від щомісячного розміру вигоди, зазначеної в п. 1.8 цього договору (82,24 грн. з урахуванням ПДВ) на місяць, та підлягає сплаті Установником управління на користь Управителя щомісячно в грошовій формі до 20 числа місяця, наступного за звітним. Розмір щомісячної плати є постійним протягом дії договору.

Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що прийом-передача майна здійснюється комісією у складі уповноважених представників сторін. Повернення майна здійснюється протягом 5 робочих днів з моменту закінчення строку дії договору.

Згідно п. 4.1 договору строк його дії становить п'ять років з дня його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення його строку, договір вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах за умови обов'язкового погодження органом управління державним майном (п. 4.2 договору).

Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сіліним В.І. та внесено до Державного реєстру правочинів.

На виконання умов вказаного договору позивач передав, а відповідач прийняв в управління майно, що підтверджується відповідними Актами.

Міністерством транспорту та зв'язку України 03.03.2010 надано погодження (лист від 03.03.2010 № 1089/04/14-10) на продовження терміну дії певних договорів, у тому числі Договору управління майном від 09.02.2006 року до 09.01.2014.

Згодом, а саме 27.01.2011 року між сторонами підписано Додаткову угоду про внесення змін до Договору управління майном б/н від 09.02.2006, згідно якої вилучено з переліку майна, яке передано в управління, певні об'єкти, змінено розмір вигоди від передачі майна в управління.

Крім цього, пункт 4.1 договору викладено в наступній редакції: "Строк дії цього Договору починає перебіг з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації та діє до 09 січня 2014 року. Нотаріальне посвідчення та державна реєстрація цього договору здійснюється Установником управління протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати підписання договору.".

Вказана Додаткова угода не була нотаріально посвідчена, а також не було проведено її державну реєстрацію.

Державне підприємство "Адміністрація річкових портів" звернулось до суду із позовною заявою до Дочірнього підприємства "Миколаївський річковий порт" АСК "Укррічфлот" про визнання дійсною додаткової угоди від 27.01.2011 р. до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р., яка укладена сторонами у даній справі без нотаріального посвідчення та без подальшого здійснення державної реєстрації.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.07.2011 р. у справі № 5016/1704/2011(6/112) позов задоволено, визнано дійсною додаткову угоду від 27.01.2011 р. до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до ст. 1031 Цивільного кодексу України додаткова угода від 27.01.2011 року мала бути посвідчена нотаріально та підлягала державній реєстрації.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.06.2012 р. рішення господарського суду Миколаївської області від 15.07.2011 р. у справі №5016/1704/2011(6/112) скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2012 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.06.2012 р. скасовано, а рішення господарського суду Миколаївської області від 15.07.2011 р. у справі №5016/1704/2011(6/112) залишено в силі.

При цьому, підтримуючи позицію суду першої інстанції в частині визнання дійсною додаткової угоди від 27.01.2011 р. до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р., Вищий господарський суд України у постанові зазначив про те, що окремі правочини вимагають не лише відповідної форми, а й водночас потребують державної реєстрації у випадках, передбачених законом. З державною реєстрацією правочину пов'язується настання відповідних правових наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України такий правочин має вважатися вчиненим з моменту його державної реєстрації. Нотаріальному посвідченню і державній реєстрації підлягає, зокрема, і договір управління нерухомим майном (ст. 1031 Цивільного кодексу України).

Крім того, публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства інфраструктури України, Фонду державного майна України, Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" та Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" про встановлення сервітуту.

Рішенням господарського м. Києва від 05.08.2013 р. у справі №910/13850/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р., позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.04.2014 постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р. у справі №910/13850/13 залишено без змін.

Отже, у зв'язку з набранням 24.12.2013 законної сили судовим рішенням про встановлення сервітуту, відповідач, починаючи із вказаної дати, розпочав користуватися причалами на підставі цього сервітуту.

Відповідачем позивачу здійснювались оплати за користування майном на підставі сервітуту, встановленого судовим рішенням, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: від 16.04.2014 № 415 на суму 67 000, 00 грн.; від 27.05.2014 № 1441 на суму 67 000, 00 грн.; від 18.06.2014 № 2397 на суму 67 000, 00 грн.; від 16.07.2014 № 3458 на суму 67 000, 00 грн. та від 12.08.2014 № 4571 на суму 67 000, 00 грн. (т.1, а.с. 135-139).

Предметом спору у даній справі є вимоги Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" про стягнення з публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" заборгованості за договором управління майном від 09.02.2006 р. в частині оплати вигоди від майна, переданого в управління у розмірі 205 159, 58 грн. за період з грудня 2013 року по червень 2014 року, інфляційного збільшення у розмірі 8 667, 91 грн., 3 % річних у розмірі 1 253, 01 грн. та пені у розмірі 8 078, 19 грн.; а також зобов'язання публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" повернути Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" з управління за актом прийому-передачі державне майно - вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. № 20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1.

Як вже зазначалось, дана справа розглядалась судами неодноразово.

За результатом нового розгляду господарським судом міста Києва 15.07.2015 прийнято рішення у даній справі № 910/17464/14, яким позовні вимоги задоволено частково.

Так, зобов'язано відповідача повернути позивачу із управління державне майно, а саме вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. №20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1, та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 16 183 грн. 21 коп. заборгованості, 1 847 грн. 20 коп. інфляційних втрат, 221 грн. 52 коп. 3 % річних.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Так, укладеною 27.01.2011 додатковою угодою до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. (яку в подальшому визнано дійсною в судовому порядку), сторони продовжили строк дії договору до 09.01.2014.

Оскільки, як встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з відсутністю в подальшому обов'язкового погодження органом управління державним майном продовження строку дії договору, він припинився 09.01.2014.

Враховуючи, що строк дії договору закінчився 09.01.2014, місцевий господарський суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за період до 09.01.2014, тобто, 7 072,19 грн. - залишку заборгованості за грудень 2013 року та 9 111,02 грн. - заборгованості за січень 2014 року (за 9 днів фактичного користування майном на підставі оговору, тобто, з 01.01.2014 по 09.01.2014 включно).

Задовольняючи вимогу про повернення майна суд виходив з того, що оскільки строк дії договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. закінчився 09.01.2014, підстави для перебування в управлінні у відповідача цього державного майна, відсутні.

При цьому, суд першої інстанції не врахував наявність сервітуту та не виконав вказівки Вищого господарського суду України при поверненні на новий розгляд даної справи в частині здійснення відповідачем оплат за сервітутом.

Колегія суддів, розглянувши матеріали даної справи, дійшла висновку про необґрунтованість задоволення судом першої інстанції позовних вимог, з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, 27.01.2011 року між сторонами підписано Додаткову угоду про внесення змін до Договору управління майном б/н від 09.02.2006, згідно якої пункт 4.1 договору викладено в наступній редакції: "Строк дії цього Договору починає перебіг з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації та діє до 09 січня 2014 року. Нотаріальне посвідчення та державна реєстрація цього договору здійснюється Установником управління протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати підписання договору.".

Вказана Додаткова угода не була нотаріально посвідчена, а також не було проведено її державну реєстрацію.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.07.2011 р. у справі № 5016/1704/2011(6/112) (залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2012) було визнано дійсною вказану додаткову угоду від 27.01.2011 р. до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до ст. 1031 Цивільного кодексу України додаткова угода від 27.01.2011 року мала бути посвідчена нотаріально та підлягала державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, відповідно до вказаної норми визнання договору дійсним допускається у випадках, коли відповідний договір підлягає лише нотаріальному посвідченню, тобто у разі якщо здійснення державної реєстрації такого правочину не вимагається за законом.

Згідно ст. 1031 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла до 01.01.2013) договір управління майном укладається в письмовій формі. Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи те, що у даному випадку сторонами вносились зміни шляхом укладення додаткової угоди до договору управління нерухомим майном, вони підлягали як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

Додаткова угода не була нотаріально посвідчена, а також не було проведено її державну реєстрацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Нормою статті 1031 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла до 01.01.2013) передбачено, що договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла до 01.01.2013) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Отже, із зазначених вище норм вбачається, що правила встановлені ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України щодо можливості визнання судом договору дійсним у випадку коли одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення не поширюються на правочини, які підлягають, як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації, оскільки момент їх вчинення відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов'язується саме з державною реєстрацією таких правочинів, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов'язки.

Така ж правова позиція наведена в Узагальненні Верховного суду України від 24.11.2008 з практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними.

Крім цього, у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що згідно із статтями 210 та 640 Цивільного кодексу Українине є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної

реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Аналогічна позиція викладена і у п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно вказаного пункту не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Враховуючи вищевикладене, визнаний судом дійсним може бути лише договір, який підлягає тільки нотаріальному посвідченню.

Додаткова угода від 27.01.2011 року до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. підлягала і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Оскільки, визнання договору дійсним замінює лише нотаріальне посвідчення та враховуючи відсутність державної реєстрації, вказана додаткова угода не може вважатися вчиненою та відповідно не породжує для сторін прав та обов'язків, в тому числі, і щодо продовження строку дії договору до 09.01.2014.

Разом з тим, умовами договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. не передбачено обов'язкового укладення сторонами додаткової угоди з метою продовження строку його дії.

Так, п. 4.2 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення його строку, договір вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах за умови обов'язкового погодження органом управління державним майном.

Отже, необхідною умовою для продовження строку дії договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про його припинення є обов'язкове погодження органом управління державним майном вказаного продовження.

Таке погодження на продовження строку дії договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. було надано органом управління державним майном - Міністерством транспорту та зв'язку України.

Так, згідно листа Міністерства транспорту та зв'язку України від 03.03.2010 № 1089/04/14-10 (т.1, а.с. 112) ним надано погодження на продовження терміну дії певних договорів, у тому числі Договору управління майном від 09.02.2006 року до 09.01.2014.

Отже, на підставі п. 4.2 договору з урахуванням вказаного погодження строк дії договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. було продовжено до 09.01.2014.

Після спливу вказаного строку органом управління державним майном погодження на його продовження не надавалось.

Таким чином, за відсутності погодження строк дії договору закінчився 09.01.2014.

Вказана обставина, на виконання вказівки Вищого господарського суду України, була вірно встановлена місцевим господарським судом.

Разом з тим, незважаючи на продовження строку дії договору до 09.01.2014 позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Рішенням господарського м. Києва від 05.08.2013 р. у справі №910/13850/13, (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р. та постановою Вищого господарського суду України від 02.04.2014) публічному акціонерному товариству "Судноплавна компанія "Укррічфлот" було встановлено на 49 років сервітут щодо об'єктів нерухомого майна, які у нього перебували в управлінні на підставі, зокрема, договору управління майном б/н від 09.02.2006 р.

Сервітут - це право, яке встановлюється в інтересах однієї особи за рахунок власника майна або іншої особи, яка володіє ним на законних підставах. Підставою для встановлення сервітуту є наявність обставин, які свідчать про те, що особа, яка зацікавлена у встановленні сервітуту, не може задовольнити потреби за рахунок власного майна.

Разом з тим, сервітут тягне певне обмеження прав власності особи, на майно якої встановлений сервітут. Власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, але в межах, не обтяжених сервітутом. Це означає, що спочатку майном користується суб'єкт сервітутного права, а потім власник майна.

Отже, у зв'язку з набранням 24.12.2013 законної сили судовим рішенням про встановлення сервітуту, відповідач, починаючи із вказаної дати, розпочав користуватися причалами на підставі цього сервітуту.

На виконання вказівки Вищого господарського суду України апеляційним господарським судом встановлено, що відповідачем позивачу здійснювались оплати за користування майном на підставі сервітуту, встановленого судовим рішенням, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: від 16.04.2014 № 415 на суму 67 000, 00 грн.; від 27.05.2014 № 1441 на суму 67 000, 00 грн.; від 18.06.2014 № 2397 на суму 67 000, 00 грн.; від 16.07.2014 № 3458 на суму 67 000, 00 грн. та від 12.08.2014 № 4571 на суму 67 000, 00 грн. (т.1, а.с. 135-139).

При цьому, не дивлячись на продовження строку дії договору управління майном б/н від 09.02.2006 р. до 09.01.2014, у відповідача починаючи з 24.12.2013 змінилася правова підстава користування нерухомим майном переданим в управління за договором, а саме відповідач, починаючи із вказаної дати, розпочав користуватися причалами на підставі цього сервітуту.

Враховуючи те, що обсяг сервітутних прав є значно більшим ніж обсяг прав, якими відповідач був наділений відповідно до договору управління майном б/н від 09.02.2006 р., що зазначено у постанові Вищого господарського суду України, обов'язок повернення позивачу майна, переданого відповідачу в управління за цим договором, відсутній.

З огляду на викладене, вимога позивача про повернення майна не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку в цій частині.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості, слід зазначити наступне.

Заявлена позивачем до стягнення заборгованість нарахована за період коли у відповідача вже виникло право сервітуту.

Отже, відповідач мав сплачувати плату за сервітутом, а не за договором управління.

Заборгованість у даній справі заявлена саме на підставі договору управління майном, а відповідно правовідносини з сервітуту не є підставами позовних вимог про стягнення боргу та відповідно тому не розглядаються судом у даній справі.

При цьому, слід зазначити, що позивач не позбавлений права подати окремий позов про стягнення з відповідача плати за сервітутом.

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором управління задоволенню також не підлягають.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання позовної заяви покладаються на позивача.

Крім цього, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2015 у справі № 910/17464/14 за позовом державного підприємства "Адміністрація річкових портів" до публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерства інфраструктури України, про повернення майна із управління та стягнення 223 258,69 грн., за участю прокуратури міста Києва, задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2015 у справі №910/17464/14 про часткове задоволення позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/17464/14, яким у задоволенні позову державного підприємства "Адміністрація річкових портів" до публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерства інфраструктури України, про повернення майна із управління та стягнення 223 258,69 грн. відмовити повністю.

4. Стягнути з державного підприємства "Адміністрація річкових портів" (04071, м. Київ, вул. Електриків, буд. 14; ) на користь публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (04071, м. Київ, вул. Електриків, буд. 8; ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 17 119 грн. 00 коп.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи №910/17464/14 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко