номер провадження справи 20/182/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015 Справа № 908/5403/15

За позовом: Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 206)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (69063, АДРЕСА_1)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міське комунальне підприємство Основаніє (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 29-А)

про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом виселення

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_2 (дов. № 01/02-17/01007 від 06.04.2015 р.);

Від відповідача ОСОБА_3 (дов. № 1201 від 17.11.2015 р.);

Від третьої особи ОСОБА_4 (дов. № 365 від 03.09.2015 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про усунення перешкод в користуванні позивачем нежитловим приміщенням загальною площею 20,67 м2, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 20, шляхом виселення відповідача.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 21.10.2015 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/5403/15, справі присвоєно номер провадження 20/182/15, справу призначено до розгляду на 19.11.2015 р., на підставі ст. 27 ГПК України до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міське комунальне підприємство Основаніє. На підставі ст. 77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва до 02.12.2015 р.

Згідно з письмовим клопотанням позивача, відповідно до ст. 81-1 ГПК України, здійснювалося фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

У судовому засіданні 02.12.2015 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

02.12.2015 р. позивач надав письмову заяву про уточнення позовних вимог. Згідно з даною заявою позивач уточнює прохальну частину позовної заяви, зокрема, наводить індивідуальні ознаки майна (нежитлового приміщення), яке є предметом спору. Враховуючи, що дана заява не змінює ані предмету, ані підстав позову, не порушує чиї-небудь права та законні інтереси, заява прийнята судом до розгляду на підставі ст. 22 ГПК України.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Позовні вимоги мотивовані слідуючими обставинами. 22.05.2006 р. між відповідачем, Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, КП «ВРЕЖО № 13», на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради від 23.03.2006 р. № 107/31 укладено договір № 1631/13 оренди нежитлового приміщення загальною площею 20,67 кв.м по вул. Миру, 20. Акт прийому-передачі приміщення було підписано сторонами 22.05.2006 р., договір укладено на строк до 22.05.2011 р. Сторонами заяв та заперечень щодо подовження строку дії договору не надсилалося, сторони продовжували виконувати умови договору, відповідач користувався правами орендаря по договору. Таким чином, договір оренди відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є подовженим до 22.05.2016 р. Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.08.2014 р. у справі № 908/2013/14 було встановлено, що договір оренди № 1631/13 від 22.05.2006 р. є недійсним (нікчемним на підставі закону, не створив юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю). Згідно з рішенням Запорізької міської ради № 6 від 18.02.2011 р. Управління житлового господарства Запорізької міської ради ліквідовано з 10.05.2011 р., правонаступники орендодавця відсутні. Запис про державну реєстрацію припинення орендодавця внесено до ЄДРЮОтаФОП 23.03.2012 р. Додатковою угодою від 01.06.2011 р. до договору оренди № 1631/13 змінено орендодавця в договорі з Управління житлового господарства Запорізької міської ради на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради. Спірне нежитлове приміщення з користування відповідача не повернуто, що створює позивачу перешкоди у здійсненні права власності на нежитлове приміщення. Власником спірного нежитлового приміщення є територіальна громада в особі Запорізької міської ради. Знаходження нежитлового приміщення без правових підстав у фактичному володінні відповідача обмежує права власника, та є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні майном на власний розсуд територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Позов просить задовольнити, з урахуванням заяви, яка надійшла до суду 02.12.2015 р., просить усунути перешкоди в користуванні позивачем нежитловим приміщенням сходовим прольотом (ІІ) загальною площею 20,67 кв.м, вбудованим у цокольний поверх триповерхового житлового будинку, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 20, шляхом виселення відповідача. Позов обґрунтовано ст.ст. 142, 144 Конституції України, ст.ст. 16, 216, 317, 321, 327, 391, 781, 785 ЦК України, ст.ст. 78, 136 ГК України, ст.ст. 17, 27 Закону України Про оренду державного та комунального майна, ст.ст. 10, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши в письмовому відзиві, що твердження позивача стосовно неповернення спірного нежитлового приміщення з користування відповідача, що створює позивачу перешкоди в здійсненні права власності на нежитлове приміщення, є необґрунтованим. Після набрання чинності рішення господарського суду Запорізької області від 12.08.2014 р. позивач жодного разу не звертався до відповідача щодо будь-якого оформлення повернення приміщення або щодо усунення будь-яких перешкод у користуванні приміщенням. До позовної заяви не надано доказів, що підтверджують створення відповідачем перешкод у користуванні приміщенням позивачем або у здійсненні ним права власності. Позивачем не зазначено жодних обставин, що могли б довести факт створення перешкод, а також у чому полягають ці перешкоди в здійсненні права власності. Відповідно до свідоцтва на право власності серії СА № 001469 від 12.12.2002 р. житловий будинок № 20 по вул. Миру в м. Запоріжжі в цілому належить територіальній громаді в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності. Відповідач також є жителем м. Запоріжжя, представником територіальної громади м. Запоріжжя, а отже має передбачене законом право щодо участі в реалізації права комунальної власності. Відповідач є власником квартири (нежитлового приміщення) № 19, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, 20. Нежитлове приміщення, що є предметом цього спору, представляє собою сходову клітину (сходи), що веде на цокольний поверх, де знаходиться квартира (приміщення) № 19. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 р. у справі № 1-22/2011 відповідач як член територіальної громади м. Запоріжжя та як власник квартири (приміщення) № 19 в будинку № 20 по вул. Миру користується нежитловим приміщенням, що є предметом спору, на законних підставах. Крім того, спірне нежитлове приміщення є входом до квартири № 19 сходовою клітиною (сходами) на цокольний поверх. Фактично через цю сходову клітину можна потрапити лише до одного приміщення до квартири (нежитлового приміщення) № 19, що знаходиться на цокольному поверсі та належить на праві приватної власності відповідачу. Будь-які інші приміщення на цокольному поверсі, до яких можна потрапити цією сходовою клітиною, відсутні. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними. Просить позовні вимоги залишити без задоволення.

Третя особа (МКП «Основаніє») надала письмове пояснення по суті спору, в якому зазначено, що спірне приміщення було передано відповідачу 22.05.2006 р. по акту приймання-передачі. МКП «Основаніє» є повним правонаступником КП «ВРЕЖО № 13». Станом на 13.11.2015 р. спірне нежитлове приміщення з користування відповідачем не повернуте. 11.11.2015 р. представниками МКП «Основаніє» було здійснено обстеження нежитлового приміщення по вул. Миру, 20 та встановлено, що відповідно до інвентарної справи зазначене приміщення є сходовою клітиною, вхід в приміщення закритий металевими дверима, яка зачинена, доступ комісії в приміщення не можливий, про що складений відповідний акт. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 1631/13 від 22.05.2006 р. між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (орендодавець за договором), КП Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання № 13 (балансоутримувач за договором) та приватним підприємцем ОСОБА_1 22.05.2006 р. був підписаний договір № 1631/13 оренди нежитлового приміщення загальною площею 20,67 кв.м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 20 (вбудоване в цоколь 3-поверхового житлового будинку), що значиться на балансі КП ВРЕЖО № 13. Приміщення передається в оренду під підсобні приміщення магазину (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору він вважається укладеним із моменту досягнення домовленості з усіх істотних його умов та підписання тексту договору. Вступ орендаря у користування нежитловим приміщенням настає одночасно з підписанням договору та акту прийому-передачі вказаного нежитлового приміщення, підписаного з балансоутримувачем (п. 2.1). Договір діє з 22.05.2006 р. до 22.05.2011 р. (п. 11.1 договору).

Згідно з актом прийому-передачі орендованого майна від 22.05.2006 р. зазначене нежитлове приміщення було передане балансоутримувачем (КП ВРЕЖО № 13») орендарю (ПП ОСОБА_1О.).

Сторонами підписувалися додаткові угоди до договору оренди № 1631/13 від 22.05.2006 р., зокрема, щодо розміру орендної плати. Додатковою угодою від 01.06.2011 р. замінено сторону в договорі оренди № 1631/13 від 22.05.2006 р. нежитлового приміщення площею 20,67 кв.м по вул. Миру, 20, а саме: орендодавця з Управління житлового господарства Запорізької міської ради на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що в звязку з встановленим господарським судом фактом недійсності (нікчемності) договору № 1631/13 від 22.05.2006 р., знаходження нежитлового приміщення без правових підстав у фактичному володінні відповідача, обмежує права власника (позивача), та є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні майном на розсуд позивача, оскільки вхід до приміщення обмежено металевими дверима, які зачинені на замок. Приміщенням користується лише відповідач.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.08.2014 р. у справі № 908/2013/14 за позовом Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 1363,40 грн., розірвання договору оренди № 1631/13 від 22.05.2006 р., виселення з нежитлового приміщення, встановлено, що оскільки договір оренди нежитлового приміщення № 1631/13 від 22.05.2006 р. нотаріально не посвідчений, відсутня державна реєстрація договору, даний договір є недійсним (нікчемним) на підставі закону, не створив юридичних наслідків (виникнення зобовязань сторін), крім тих, що повязані з його недійсністю. Договір є недійсним із моменту вчинення.

Відповідно до даних інформаційної системи «Діловодство спеціалізованого суду» зазначене рішення господарського суду Запорізької області не оскаржувалося, відповідно, набрало законної сили.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, договір оренди нежитлового приміщення № 1631/13 від 22.05.2006 р. є недійсним (нікчемним) на підставі закону, не створив юридичних наслідків (виникнення зобовязань сторін), крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Із змісту наведених вище норм законодавства слідує, що нікчемний правочин (у тому числі договір оренди) не є юридичним фактом цивільного права і не породжує будь-яких прав та обовязків. У звязку з цим, він є недійсним з моменту вчинення.

Питання щодо правових наслідків недійсності правочину регулює ст. 216 ЦК України, згідно з якою, зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з рішенням 21 сесії 6 скликання Запорізької міської ради від 27.04.2012 р. № 5 «Про припинення діяльності підприємств шляхом приєднання» та рішення позачергової сесії 6 скликання Запорізької міської ради від 25.07.2012 р. № 6 МКП «Основаніє» є виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій. Таким чином, балансоутримувачем нежитлового приміщення по вул. Миру, 20 є МКП «Основаніє» (третя особа).

Відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 12.12.2002 р. серії СА № 001469 власником у цілому жилого будинку, який розташований в м. Запоріжжі по вул. Миру за № 20 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (позивач), форма власності комунальна. На свідоцтві мається штамп про реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.05.2003 р.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК).

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Представник позивача та третьої особи в судовому засіданні пояснили, що відповідач на час вирішення спору займає нежитлове приміщення загальною площею 20,67 кв.м, двері приміщення зачинені відповідачем. Відповідач проти одноособового використання ним нежитлового приміщення, стосовно якого розглядається спір, не заперечив.

У матеріалах справи є акт обстеження приміщення від 11.11.2015 р., складений представниками третьої особи, в якому зазначено, що під час обстеження нежитлового приміщення, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, 20, встановлено, що згідно з інвентарної справи дане приміщення є сходовою клітиною. Вхід до приміщення через підїзд, обладнаний металевими дверима, які закриті, внаслідок чого комісія в приміщення не потрапила.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що він має право користуватися спірним нежитловим приміщенням (сходовою клітиною), оскільки дане приміщення належить йому на праві спільної власності громадян, як допоміжне приміщення жилого будинку по вул. Миру, 20. Крім того, даним приміщенням, окрім відповідача, ніхто не користується, оскільки дана сходова клітина веде до приміщення 19, яке належить йому на праві власності.

Відповідно до письмової інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (№ 475721817 від 13.11.2015 р.), копія якої долучена до відзиву відповідача, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежиле приміщення загальною площею 71,9 кв.м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 20, приміщення 19.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, плану-викопіювання нежитлового приміщення площею 20,67 кв.м, Звіту про оцінку, фотокарток, представлених відповідачем, зазначене приміщення є сходовою клітиною жилого будинку по вул. Миру, 20.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Аналогічний припис міститься в ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Частиною 1 ст. 368 ЦК визначено, що спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК).

Судом встановлено, що спірним приміщенням відповідач користується одноосібно, а не сумісно з іншими власниками будинку, в тому числі позивачем, зокрема, доступ до спірного приміщення інших співвласників неможливий внаслідок наявності металевих дверей на вході до приміщення, встановлених відповідачем, та зачинених на замок, ключ до якого має лише відповідач.

У силу вимог ст.ст. 386, 387, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності, як шляхом витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, згідно статті 387 ЦК України (віндикаційний позов), так і вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, згідно статті 391 ЦК України (негаторний позов).

Відповідно до приписів п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст. 33 ГПК України обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач, як власник у цілому житлового будинку № 20 по вул. Миру в м. Запоріжжя, внаслідок дій відповідача, позбавлений права користування майном нежитловим приміщенням площею 20,67 кв.м, яке розташоване в даному будинку.

Заперечення відповідача, викладені в письмовому відзиві, спростовуються наведеними вище нормами законодавства. Відповідач хоча і є співвласником спірного нежитлового приміщення (на праві спільної сумісної власності), але користуватися цим приміщенням може виключно за взаємною згодою всіх співвласників. Закриття відповідачем доступу до приміщення є протиправним та таким, що позбавляє позивача, як власника будинку в цілому, можливості в будь-який час належно виконувати свої зобовязання, повязанні з експлуатацією будинку.

Суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги про усунення перешкод в користуванні Запорізькою міською радою нежитловим приміщенням сходовим прольотом (ІІ) загальною площею 20,67 кв.м., вбудованим в цокольний поверх триповерхового житлового будинку, розташованим за адресою м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 20 шляхом виселення відповідача.

Позовні вимоги задовольняються в повному обсязі з підстав, викладених вище.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні Запорізькою міською радою (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 206, ) нежитловим приміщенням сходовим прольотом (ІІ) загальною площею 20,67 кв.м, вбудованим в цокольний поверх триповерхового житлового будинку, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 20, шляхом виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (69063, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків та інших обовязкових платежів НОМЕР_1) на користь позивача Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 206, ). Видати наказ.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (69063, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків та інших обовязкових платежів НОМЕР_1) на користь позивача Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 206, , отримувач: виконавчий комітет Запорізької міської ради, , розрахунковий рахунок 4816 в ГУДКСУ у Запорізькій області, МФО 813015) суму 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне рішення складено 04 грудня 2015 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.