ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року Справа № 904/8246/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кузнецової І.Л. (доповідача),

суддів - Герасименко І.М., Сизько І.А.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 фізична особа- підприємець, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серія В02 № 651871 від 20.06.2007р.,

від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність № 735 від 01.04.2015р.,

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Придніпровська залізниця" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2015р. у справі №904/8246/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Словянськ Донецької області

до державного підприємства "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

про стягнення 182244 грн. 26коп.

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2015р. у справі №904/8246/15 (суддя Воронько В.Д.) позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, з державного підприємства (далі-ДП) "Придніпровська залізниця" на користь позивача стягнуто 99995грн.99коп. боргу, 76575грн.89коп. інфляційних нарахувань та 5120грн.34коп. трьох процентів річних, в решті в позові відмовлено;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з підтвердження документально, зокрема, видатковою накладною №СФ-00167 від 01.10.2013р. обставин щодо передачі позивачем відповідачу товару на підставі договору №ПР/Т131286 від 18.09.2013р., з того, що відсутність документа з назвою "акт" не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за отриманий та використаний товар, а також з того, що розрахунки пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, виконані позивачем не відповідають вимогам чинного законодавства у зв"язку з невірним визначенням моменту початку прострочення заборгованості;

- не погодившись з прийнятим рішенням, ДП"Придніпровська залізниця" подало апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення та відмовити в задоволенні позову;

- у поданій скарзі йдеться про помилкові висновки господарського суду відносно визначення накладної №СФ-00167 від 01.10.2013р. як належного доказу прийняття відповідачем товару, оскільки вказана накладна не містить всіх необхідних реквізитів, передбачених ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, на яке посилається суд в оскаржуваному рішенні, в цій накладній не зазначена посада особи, яка підписала накладну з боку відповідача, не зазначені інші дані, прізвище, які дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, про те, що позивач не надав суду доказів по складанню акту виконаних послуг в порядку, передбаченому п.п.3.2, 3.3, 4.3 договору, про те, що предметом договору є саме надання послуг, а не поставка або купівля-продаж товару, оскільки накладна це товаро-транспортний документ, який засвідчує рух товару і цей документ не може підтверджувати надання послуг, а також про те, що оскільки договором встановлений акт виконаних послуг як документ, який може прийматися сторонами як умова для розрахунків, то ця умова є обов"язковою для сторін;

- позивач вважає рішення господарського суду обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що при здійсненні господарської операції відповідачем була отримана податкова накладна №1 від 01.10.2013р., на підставі цієї накладної до податкового кредиту залізницею було включено 16666грн., податкова накладна зареєстрована в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, вказані дії свідчать про визнання залізницею події отримання товару, на те, що відповідачу було поставлено продукцію в повному обсязі та належної якості, оскільки в порядку п.2.3, п.п.5.2.2 п.5.2 договору двосторонній акт з переліком недоліків і терміном їх усунення відповідачем не складався, повернення виконавцю документів в разі їх неналежного оформлення не здійснювалося, а також на те, що факт передачі відповідачем продукції підтверджений видатковою накладною, продукція прийнята ним без заперечень та не повернута позивачу з будь-яких причин.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2013р. ДП"Придніпровська залізниця"(замовником) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1В.(виконавцем) укладено договір №ПР/Т 131286, на підставі якого виконавець зобов"язався виготовити інформаційно-навчальні стенди у кількості згідно з додатком №1, а замовник прийняти і оплатити.

Відповідно до п.1.3 договору виготовлені інформаційно-навчальні стенди постачаються виконавцем на склад відокремленого структурного підрозділу "Криворізьке локомотивне депо" ДП"Придніпровська залізниця".

П.2.3 договору передбачено, що при наявності зауважень або виявленні недоліків складається двосторонній акт, в якому перераховуються недоліки і вказується термін їх усунення.

Згідно з п.3.1 договору загальна вартість послуг складає 99995грн.99коп. з урахуванням податку на додану вартість в сумі 16666грн..

В п.п.3.2-3.4 договору сторонами узгоджено, що здача-прийом послуг та їх оплата проводиться відповідно до актів виконаних послуг. Термін оплати послуг протягом 30 банківських днів від дня підписання акту виконаних послуг та отримання рахунку. Порядок оплати по факту виконаних послуг.

Відповідно до п.5.1 договору замовник зобов"язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги, приймати виконані послуги згідно з актом виконаних послуг, а у разі неналежного оформлення документів (відсутність печатки, підписів тощо) має право повернути їх виконавцю.

П.6.2 договору встановлена відповідальність замовника за порушення строків оплати за надані послуги у вигляді сплати пені в розмірі 0.1 процента від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який нараховується пеня.

Сторонами підписана специфікація №1 (додаток №1 до договору) з визначенням найменування товару, марки, одиниці виміру, кількості, ціни та загальної ціни кожного виду товару.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу товар на загальну суму 99995грн.99коп., що підтверджується представленою в матеріалах справи видатковою накладною №СФ-00167 від 01.10.2013р., підписаною зі сторони відповідача представником, підпис якого завірено печаткою відокремленого структурного підрозділу "Криворізьке локомотивне депо" ДП"Придніпровська залізниця".

Найменування переданого товару, його кількість, ціна та загальна вартість, зазначені у вказаній накладній, співпадають з найменуванням товару, його кількістю, ціною та загальною вартістю, узгодженими сторонами у специфікації №1.

Відповідач не здійснив оплату вартості отриманого товару.

Станом на момент звернення з позовом заборгованість по оплаті складає 99995грн.99коп..

У в"язку з несвоєчасною оплатою позивач нарахував втрати від інфляції за період листопада 2013р. - червня 2015р. в сумі 76929грн.03коп., три проценти річних за період з 01.11.2013р. по 28.07.2015р. в сумі 5218грн.97коп. та пеню за період з 17.07.2014р. по 28.07.2015р. в сумі 100грн.27коп..

Ст.525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не допускається. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.530 названого Кодексу якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.611 Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Ч.2 ст.625 Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановле-ного індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Ст.43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд правильно встановив, що у даному випадку, договір, укладений між сторонами містить в собі умови про надання послуг та умови купівлі-продажу товару, що є кінцевим результатом дій позивача по виконанню своїх зобов"язань за договором.

У цьому зв"язку господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем доведено факт передачі відповідачу виготовлених ним інформаційних стендів на суму 99995грн.99коп., про підтвердження такого факту видатковою накладною №СФ-00167 від 01.10.2013р., яка підписана представником відповідача без заперечень, а також про те, що відсутність акту виконаних послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від обов"язку оплати вартості отриманого товару.

Отже, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, а саме: порушення відповідачем зобовязань за договором №ПР/Т131286 від 18.09.2013р. в частині оплати вартості виготовлених позивачем інформаційно-навчальних стендів, ненадання відповідачем належних та допустимих доказів, які б спростовували таке порушення або доказів повернення відповідачу неналежно оформлених документів в порядку, передбаченому п.п.5.2.2 п.5.2 вказаного договору господарський суд правомірно визнав обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 99995грн.99коп. заборгованості, 76575грн.89коп. втрат від інфляції та 5120грн.34коп. трьох процентів річних.

Одночасно колегія суддів погоджується з відмовою господарським судом в задоволенні решти позовних вимог з огляду на невідповідність розрахунку позивача втрат від інфляції, трьох процентів річних та пені вимогам чинного законодавства в частині невірного визначення початку періоду прострочення в оплаті товару.

Як зазначено вище, згідно з п.3.3 договору відповідач мав здійснити оплату протягом 30 банківських днів від дня підписання документа про передачу товару. Таким чином, період прострочення в оплаті має починатися з 13.11.2013р., у зв"язку з чим, втрати від інфляції підлягають нарахуванню за період з грудня 2013р. по червень 2015р., три проценти річних за період з 13.11.2013р. по 28.07.2015р., пеня, з урахуванням положень ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, з 13.11.2013р. по 13.05.2014р..

Тому підстави для скасування рішення місцевого господарського суду вістуні.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд неправильно застосував норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р., оскільки названими Законом та Положенням визначено правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Згідно зі ст.1 названого Закону бухгалтерським обліком є процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Фінансова звітність це бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період (абзац 12 ст.1 цього Закону).

Зважаючи на предмет регулювання Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", його вимоги не поширюються на спірні правовідносини, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у подібних відносинах (постанова Верховного Суду України від 21.10.2014р. у справі №908/717/13-г).

Однак таке неправильне застосування не вплинуло на вирішення спору по суті.

З огляду на викладене доводи скаржника про те, що накладна №СФ-00167 від 01.07.2013р. не є належним доказом прийняття ним товару внаслідок відсутності в ній всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" є безпідставними.

Вказана накладна містить підпис особи підприємства відповідача, яка завірена печаткою відокремленого структурного підрозділу "Криворізьке локомотивне депо".

Ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На виконання вимог наведених процесуальних норм скаржник не надав доказів службового розслідування з приводу завірення підпису печаткою відокремленого підрозділу у видатковій накладній, докази втрати печатки, або належні та допустимі докази ненадання позивачем послуг та неотримання товару.

Керуючись ст.ст.101 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2015р. у справі №904/8246/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М.Герасименко

Суддя І.А.Сизько

Повна постанова складена 03.12.2015р.