РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015Справа №910/25650/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет"

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрейн менеджмент"

про стягнення 2 985 432,90 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Демяк П.Ю. (довіреність б/н від 28.09.2014)

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" та відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрейн менеджмент" про стягнення 2985432,90 грн., з яких: 1704654,51 грн. - вартість поставлених та неоплачених нафтопродуктів, 431269,10 грн. - 24 % річних, 849509,29 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем 1 зобов'язань за генеральним договором поставки нафтопродуктів № 74/09 від 21.03.2014, у зв'язку із чим,у відповідача 1 утворилась заборгованість у розмірі 1704654,51 грн. Оскільки, зобов'язання за генеральним договором забезпечені договором поруки №1 від 11.06.2014, укладеним з відповідачем 2, позивач звернувся до суду про стягнення солідарно із відповідачів 1704654,51 грн. - заборгованості, 431269,10 грн. - 24 % річних, 849509,29 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі №910/25650/15, розгляд справи призначено на 20.10.2015.

20.10.2015 через канцелярію суду від позивача надійшли документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015, на підставі ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи № 910/25650/15 на 12.11.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 12.11.2015 надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути солідарно з відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" та відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрейн менеджмент" 3007331,85 грн. заборгованості за Генеральним договором поставки нафтопродуктів № 74/09 від 21.03.2014, з яких: 1704654,51 грн. - вартість поставлених та неоплачених нафтопродуктів, 429363,78 грн. - 24 % річних, 873313, 56 грн. - інфляційні втрати.

Також, представник позивача надав заяву про виправлення помилки, додаткові пояснення до позовної заяви та документи по справі.

В судовому засіданні, судом прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог та заяву про виправлення помилки в позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2015, на підставі ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи № 910/25650/15 на 26.11.2015.

26.11.2015 через канцелярію суду від позивача надійшли заява про вжиття заходів до забезпечення позову, заява про збільшення позовних вимог та довідка про часткові оплати за договором.

В судове засідання 26.11.2015 з'явився представник позивача.

Розглянувши заяву про збільшення позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві (Інформаційний лист ВГСУ від 02.06.2006 № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році").

У своїй заяві про збільшення позовних вимог, позивачем заявлено про стягнення з відповідача 4503797,37 грн., з яких: 1704654,51 грн. - вартість поставлених та неоплачених нафтопродуктів, 429363,78 грн. - 24 % річних, 873313,56 грн. - інфляційні втрати, 1496465,52 грн. - курсова різниця.

Зі змісту заяви про збільшення позовних вбачається, що позивачем заявлено додаткову вимогу майнового характеру про стягнення 1496465,52 грн. курсової різниці.

Вимога про стягнення з відповідачів курсової різниці у розмірі 1496465,52 грн. позивачем у позові не заявлялася, а тому вона не може розцінюватися судом як збільшення позовних вимог, оскільки, це фактично є зміною предмета позову.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті шляхом подання до суду відповідної письмової заяви (ч. 4 ст. 22 ГПК України, п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи те, що заява про збільшення позовних вимог яка по своїй суті є заявою про зміну предмету позову, що подана позивачем після розгляду справи по суті (розгляд справи по суті позовних вимог розпочато в судовому засіданні 12.11.2015, про що зазначено у протоколі судового засідання від 12.11.2015), то відповідно до положень ч. 4 ст. 22 ГПК України, вказана вимога не може прийматися судом до розгляду.

Також, в судовому засіданні, розглянувши заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви, з огляду на наступне.

В своїй заяві позивач просить суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ТОВ "Агросет" та накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет".

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

В пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Пунктом 3 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України роз'яснено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Однак, позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачем 1 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання, суду не надано жодних доказів того, що вказані заходи до забезпечення позову можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Доводи позивача про невиконання відповідачем 1 зобов'язань за договором та надання в заставу продуктів господарської діяльності відповідача 1 для забезпечення виконання зобов'язань перед контрагентами відповідача 1, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, у зв'язку із чим заява позивача не підлягає задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні надав суду заяву, в якій, у зв'язку із допущенням технічних описок в заяві про збільшення розміру позовних вимог, заявленої 12.11.2015, просив суд розглядати позовні вимоги в редакції позовної заяви, поданої до суду 29.09.2015.

Згідно із вказаною заявою позивач просить суд стягнути з відповідачів 1704654,51 грн. - основного боргу, 431269,10 грн. - 24 % річних, 849509,29 грн. - інфляційних втрат.

В пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Судом встановлено, що заява подана в судовому засіданні 26.11.2015 є по своїй суті заявою про зменшення позовних вимог. Вказана заява від 26.11.2015 прийнята судом до розгляду, а подальший розгляд справи здійснюється відповідно до вимог заявлених в позовній заяві.

Представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити позовні в редакції позовної заяви.

Представники відповідачів в судове засідання 26.11.2015 не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи, були надіслані на юридичні адреси відповідачів (вказані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), а тому відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 26.11.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" (позивачем, постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросет" (відповідачем 1, покупцем) укладено генеральний договір поставки нафтопродуктів №74/09 (далі - генеральний договір), відповідно умов якого продавець зобов'язується поставляти та передавати у власність покупця нафтопродукти - дизельне паливо, бензин (далі - товар) в кількості та асортименті, погоджені в заявках, наданих покупцем та прийнятих до виконання продавцем, що підтверджується накладними на відпуск товару, а покупець зобов'язується приймати товар від продавця та сплатити його загальну вартість на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2. генерального договору, що одиниця виміру кількості товару та кількість поставки кожної партії товару погоджується сторонами в заявках, наданих покупцем та прийнятих до виконання продавцем, та підтверджується накладними на відпуск товару, виписаними продавцем. Загальна кількість товару за даним договором становить суму кількості поставленого протягом терміну дії даного договору товару, згідно накладних на відпуск товару.

Пунктом 3.2. генерального договору передбачено, що зміна ціни товару відбувається подекадно (з першого дня нової декади), з врахуванням переглянутих значень по позиціях, визначених п. 3.1. даного договору.

Відповідно до п. 3.3. генерального договору, загальна сума договору становить суму вартості товару, поставленого протягом терміну дії даного договору, згідно підписаних сторонами актів прийому-передачі товару.

Згідно із п. 4.1. генерального договору, розрахунки між сторонами здійснюються в Українській національній валюті - гривнях. Вид розрахунків - безготівковий. Форма розрахунків - платіжним дорученням.

Розрахунки за товар здійснюються покупцем на умовах відтермінування платежу: протягом 10 календарних днів з моменту поставки товару (партії товару). Умови розрахунків за товар можуть змінюватись, що сторони додатково погоджують, шляхом підписання відповідної додаткової угоди до даного договору (п. 4.2. генерального договору).

Пунктом 10.15 генерального договору визначено, що даний договір набуває законної сили з моменту його підписання і діє протягом одного року з моменту його підписання, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

24.07.2014 між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаток № 5 до генерального договору № 74/09 від 21.03.2014, відповідно до п. 1 якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти партію товару згідно наступного асортименту, кількості та по наступних цінах: дизельне паливо у кількості 32400 л. на суму 447768,00 грн., бензин А-92 у кількості 5500 л на суму 81345 грн.

Відповідно до п. 3, п. 7 додатку № 5, продавець зобов'язується поставити товар в термін до 25.07.2014; розрахунки за дану партію товару покупець здійснює у безготівковій формі протягом 30 календарних банківських днів з моменту поставки.

На виконання умов генерального договору та додатку № 5 позивач передав відповідачу 1 товар на загальну суму 529113,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №125345 від 25.07.2014.

11.08.2014 між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаток № 7 до генерального договору № 74/09 від 21.03.2014, відповідно до п. 1 якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти партію товару згідно наступного асортименту, кількості та по наступних цінах: дизельне паливо у кількості 37891 л. на суму 553587,51 грн.

Відповідно до п. 3, п. 7 додатку № 7, продавець зобов'язується поставити товар в термін до 11.08.2014; розрахунки за дану партію товару покупець здійснює у безготівковій формі протягом 10 календарних днів з моменту поставки.

На виконання умов генерального договору та додатку № 7 позивач передав відповідачу 1 товар на загальну суму 553587,51 грн., що підтверджується видатковою накладною №139578 від 12.08.2014.

04.09.2014 між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаток № 8 до генерального договору № 74/09 від 21.03.2014, відповідно до п. 1 якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти партію товару згідно наступного асортименту, кількості та по наступних цінах: дизельне паливо у кількості 38040 л. на суму 621954,00 грн.

Відповідно до п. 3, п. 7 додатку № 8, продавець зобов'язується поставити товар в термін до 04.09.2014; розрахунки за дану партію товару покупець здійснює у безготівковій формі протягом 10 календарних днів з моменту поставки.

На виконання умов генерального договору та додатку № 8 позивач передав відповідачу 1 товар на загальну суму 621954,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №159927 від 05.09.2014.

Укладаючи генеральний договір сторони прийшли до взаємної згоди про те, що з метою забезпечення виконань зобов'язань щодо оплати товару, поставленого з відстрочкою платежу на умовах даного договору, покупець зобов'язується разом із підписанням даного договору укласти договір поруки (п. 1.5.).

11.06.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" (кредитором), Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросет" (боржником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрейн менеджмент" (поручителем) укладено договір поруки № 1 (далі - договір поруки) відповідно до умов якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі зобов'язань згідно генерального договору поставки нафтопродуктів № 74/09 від 21.03.2014, укладеного між боржником та кредитором.

Відповідно до п. 2.2. договору поруки, у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за генеральним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 7-й робочий день з дати отримання ним такої вимоги (рекомендованим листом).

Пунктом п. 2.3. договору поруки визначено, що поручитель зобов'язаний виконати свої зобов'язання за договором на користь кредитора в термін, визначений п. 2.2. договору, шляхом переказу/перерахування коштів у сумі заборгованості боржника за генеральним договором на рахунки, вказані кредитором у вимозі.

У зв'язку із порушенням відповідачем 1 взятих на себе зобов'язань за генеральним договором та додатків до нього в частині оплати поставленого позивачем товару, позивач звернувся до відповідача 2, як поручителя, з вимогою № 2310/08 (вих. № 1626/08 від 24.10.2014) про сплату заборгованості за генеральним договором №74/09 від 21.03.2014 за поставлений товар згідно із видатковими накладними №125345 від 25.07.2014, №139578 від 12.08.2014, №159927 від 05.09.2014 (відповідач 2 отримав вказану вимогу 27.10.2014, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням).

Вказана вимога була залишена відповідачем 2 без відповіді та задоволення, заборгованість за генеральним договором №74/09 від 21.03.2014 поручителем та боржником не сплачена, у зв'язку із чим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено матеріалами справи, позивачем на виконання умов генерального договору та додатків №5, №7, №8, згідно із видатковими накладними №125345 від 25.07.2014, №139578 від 12.08.2014, №159927 від 05.09.2014 поставлено відповідачу товар на загальну суму 1704654,51 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із пунктами 7 додатків №7, №8 розрахунки за поставлений товар здійснюються відповідачем протягом 10 календарних днів з моменту поставки.

Також, відповідно до п. 7 додатку № 5, відповідач здійснює розрахунок за поставлений товар протягом 30 календарних банківських днів з моменту поставки.

Враховуючи те, що відповідно до додатків до генерального договору, які наявні в матеріалах справи, сторонами було погоджено, що оплата за поставлений товар здійснюється на протязі календарних днів, з огляду на пояснення представника позивача, то за висновками суду, в пункті 7 додатку №5 встановлено строк оплати протягом 30 календарних днів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що накладні №125345 від 25.07.2014, №139578 від 12.08.2014, №159927 від 05.09.2014 на загальну суму 1704654,51 грн. відповідачем не оплачені, що підтверджується випискою АТ "УкрСиббанк" з рахунку позивача та довідкою АТ "УкрСиббанк" №06-54/1/14195 від 24.11.2015. Доказів оплати заборгованості у розмірі 1704654,51 грн. матеріали справи не містять та відповідачами не надано.

Оскільки, невиконане зобов'язання у розмірі 1704654,51 грн. підтверджується матеріалами справи, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтованими.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Згідно з п. 6.2.2. генерального договору, сторони збільшили розмір процентів та передбачили, що за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору продавець має право стягнути з покупця проценти за користування чужими коштами в розмірі 24 % річних від неоплаченої вартості товару. Проценти підлягають сплаті за весь період прострочення покупцем зобов'язання.

В пункті 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Позивач здійснює нарахування 24% річних за періоди з 05.08.2014 по 25.09.2015, з 23.09.2014 по 25.09.2015, з 16.09.2014 по 25.08.2015.

Натомість, позивачем не вірно визначено початок періоду нарахування 24% річних та інфляційних втрат з 05.08.2014.

Так, згідно із п. 7 додатку №5 до генерального договору оплата за товар поставлений за видатковою накладною №125345 від 25.07.2014 має здійснюватись протягом 30 календарних днів. Таким чином, останнім днем виконання грошового зобов'язання з оплати відповідачем поставленого за видатковою накладною №125345 від 25.07.2014 товару є 25.08.2015 (враховуючи те, що останнім днем виконання грошового зобов'язання є 24.08.2015 (неділя), то день закінчення строку переноситься на понеділок (25.08.2015)), а відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання з 26.08.2015.

Суд, здійснивши перерахунок 24% річних за періоди з 26.08.2014 по 25.09.2015, з 23.09.2014 по 25.09.2015 (в межах визначеного позивачем періоду) та з 16.09.2014 по 25.08.2015, встановив, що розмір 24% річних складає 425083,86 грн.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем за періоди з вересня 2014 року по серпень 2015 року, з жовтня 2014 року по серпень 2015 року. Розрахунок інфляційних втрат є арифметично вірним та розмір інфляційних втрат складає 849509,29 грн.

Як встановлено судом вище, відповідач 2 у відповідності до договору поруки № 1 від 11.06.2014 виступив поручителем за зобов'язаннями відповідача 1 перед позивачем за належне виконання генерального договору поставки нафтопродуктів №74/09 від 21.03.2014

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України).

Згідно із п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за генеральним договором, включаючи оплату на користь кредитора вартості нафтопродуктів, що поставляються кредитором боржнику, на умовах, передбачених генеральним договором, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами генерального договору.

Відповідно до 1.3. договору поруки, у випадку порушення (невиконання та/або неналежного виконання) боржником зобов'язання, забезпеченого даним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто кредитор має право на власний розсуд зажадати виконання зобов'язання, як від боржника, так і від поручителя, як в повному обсязі, так і в частині боргу.

Укладанням цього договору поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності боржника за генеральним договором, і погоджується з тим, що такі зміни не є підставою для припинення встановленої цим договором поруки, і встановлена цим договором порука залишається чинною протягом строку вказаного в п. 3.1. цього договору, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, з урахуванням будь-яких майбутніх змін обсягу відповідальності боржника за генеральним договором. Дана згода поручителя є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії (п. 2.1).

Згідно із положеннями цивільного законодавства та умов договору поруки, відповідач 1 та відповідач 2 солідарно відповідають перед позивачем за невиконання відповідачем 1 зобов'язань за генеральним договором.

З огляду на вищевстановлені судом обставини, оскільки відповідач 1 в обумовлені генеральним договором строки не оплатив вартість поставленого позивачем товару, враховуючи, що вказані зобов'язання забезпечені порукою, заборгованість за генеральним договором підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Разом з тим, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 3.1. договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за генеральним договором або до погашення поручителем зобов'язань боржника в рахунок виконання зобов'язань за генеральним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настає раніше.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Проте, згідно з п. 4.1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", умова договору про дію поруки до повного виконання забезпеченого зобов'язання не може розглядатися як установлення строку дії поруки. У цьому випадку відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до пунктів 7 умов генерального договору та додатків №5, №7, №8, оплата поставленого позивачем товару за видатковими накладними №125345 від 25.07.2014, №139578 від 12.08.2014, №159927 від 05.09.2014 мала бути здійснена протягом 30 та 10 календарних дні.

Отже, в даному випадку, підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки, строк виконання грошового зобов'язання за видатковими накладними №125345 від 25.07.2014, №139578 від 12.08.2014, №159927 від 05.09.2014 настав 26.08.2014, 25.08.2014, 16.09.2014 відповідно, то саме з цих дат протягом шести місяців позивач мав пред'явити вимогу до поручителя.

Як встановлено судом вище, з вимогою № 2310/08 (вих. № 1626/08 від 24.10.2014) про сплату заборгованості за генеральним договором №74/09 від 21.03.2014 за поставлений товар згідно із видатковими накладними №125345 від 25.07.2014, №139578 від 12.08.2014, №159927 від 05.09.2014 позивач звернувся до поручителя 24.10.2014.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі 6-53цс14 викладено наступну правову позицію:

"З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання".

Згідно із ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Вирішуючи питання щодо припинення поруки у даному спорі, враховуючи положення цивільного законодавства, суд дійшов висновку про наступне.

Зі змісту положень частини 4 статті 559 ЦК України вбачається, дана норма містить як поняття "вимоги" так і поняття "позову".

Так, зазначеною нормою визначено, що у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Натомість, частиною 1 статті 555 ЦК України передбачено, що у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Отже, наведена норма не ототожнює поняття "позову" та "вимоги".

Тобто, в наведеній нормі, "вимога" та "позов" - це різні поняття, і якщо пред'являється вимога, то поручитель повинен здійснити певні дії (повідомити боржника), а якщо пред'являється позов - то, поручитель заявляє клопотання про залучення боржника до участі у справі, що вирішується в суді.

Таким чином, з положень частини 4 статті 559 ЦК України та частини 1 статті 555 цього Кодексу вбачається, що законодавець допускає як звернення з вимогою до поручителя, так і пред'явлення позову до нього, що не дає підстав вважати, що законодавець мав на меті вжити у ч. 4 ст. 559 ЦК України термін вимога у значенні позов.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач звертався з вимогою №2310/08 (вих. № 1626/08 від 24.10.2014) до поручителя (відповідача 2) про сплату заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними №125345, №139578, №159927, протягом строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд дійшов висновку, що порука, якою забезпечене зобов'язання за генеральними договором та додатків №5, №7, №8 не припинена.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини, оскільки, відповідач 1 не виконав зобов'язання щодо оплати нафтопродуктів, заборгованість у розмірі 1704654,51 грн. підтверджується матеріалами справи, зважаючи на забезпечення вказаних зобов'язань порукою відповідачем 2, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості солідарно з відповідачів є обґрунтованими.

Водночас, оскільки, судом встановлено, що розмір 24% річних складає 425083,86 грн., то позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Підсумовуючи вищенаведене, з відповідачів підлягають стягненню заборгованість у розмірі 1704654,51 грн., 24% річних у розмірі 425083,86 грн., інфляційні втрати у розмірі 849509,29 грн.

Судовий збір за розгляд справи у розмірі 44688,71 грн. відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на відповідачів.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається у разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Однак, суд звертає увагу позивача, що положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено повернення сплаченої суми судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Враховуючи те, що відповідне клопотання позивачем не заявлено, то повернення судового збору, наразі, не здійснюється. Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись з відповідним клопотанням у відповідності до положень ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" (64251, Харківська область, Балаклійський район, с. Шебелинка, вул. Центральна, буд. 57, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрейн Менеджмент" (04071, м. Київ, вул. Хорива, будинок 41-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" (43010, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кременецька, будинок 38; ) заборгованість у розмірі 1704654,51 грн., 24% річних у розмірі 425083,86 грн., інфляційні втрати у розмірі 849509,29 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" (64251, Харківська область, Балаклійський район, с. Шебелинка, вул. Центральна, буд. 57, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" (43010, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кременецька, будинок 38; ) судові витрати у розмірі 22344,35 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрейн Менеджмент" (04071, м. Київ, вул. Хорива, будинок 41-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" (43010, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кременецька, будинок 38; ) судові витрати у розмірі 22344,35 грн.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 30.11.2015 р.

Суддя С.О. Турчин