РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015Справа №910/27906/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг»

про визнання недійсним договору

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Бойко Ю.А.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «Рапід»» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» про визнання недійсним з моменту укладення договору фінансового лізингу № 4229L12/00-LD від 30.10.2012 р. з усіма його невід'ємними додатками. Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю умов оспорюваного договору чинному законодавству України та порушенням прав та законних інтересів позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/27905/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.11.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив мотивуючи свої заперечення тим, що визначення сторонами грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті не суперечить нормам чинного законодавства України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 23.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» укладено договір фінансового лізингу № 4229L12/00-LD, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність тягачі IVECO Stralis AS 440S46 T|P RP, та передати їх у користування відповідачу, який, в свою чергу, зобов'язався прийняти його у користування та сплачувати лізингові платежі та комісії, вказані в додатку «Тарифи», що є невід'ємною часиною договору.

Відповідно до розділу 5 договору відповідач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі розмір, складові частини яких визначаються у графіку лізингових платежів. Розмір лізингових платежів та їх окремих частин виражається в іноземній валюті (долар США, Євро або інша валюта) та підлягає сплаті у національній валюті України - гривні за курсом, що визначений договором. Лізингові платежі складаються авансового платежу, який сплачується до передачі предмета лізингу у користування та є частиною відшкодування вартості предмета лізингу, за курсом та у строк, вказані у відповідному додатку до договору, а також з періодичних лізингових платежів, що сплачуються після передачі предмета лізингу у користування за курсом продажу.

Відповідно до додатків до договору фінансового лізингу № 4229L12/00-LD від 30.10.2012 р. ціна предмета лізингу виражається у Євро та складає 79 913, 14 Євро, що на день складання додатку становить 845 680, 50 грн. (за кожним об'єктом).

Додатковою угодою № 2 від 31.03.2014 р. сторони встановили, що відповідач оплачує позивачу комісію за перегляд графіку платежів у строк до 15.04.2014 р. у розмірі 500, 00 грн. за кожний об'єкт лізингу, що загалом становить 1 500, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що встановлений договором фінансового лізингу № 4229L12/00-LD від 30.10.2012 р.. порядок розрахунку комісії відповідача є обтяжливим для Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», порушує його права та законні інтереси, а також суперечить вимогам чинного законодавства України.

При цьому, позивач стверджує, що вираження лізингових платежів зумовлює отримання відповідачем додаткової винагороди внаслідок курсових коливань, що суперечить положенням ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та спрямовано на його безпідставне збагачення за рахунок позивача, а відтак - договір № 4229L12/00-LD від 30.10.2012 р. має бути визнаний недійсним у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач стверджує, що положення Господарського кодексу України при врегулюванні відносин суб'єктів господарювання мають більш імперативне значення над положеннями Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами статті 179 Господарського кодексу України також визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Аналогічні норми закріплені також і в ст. 180 Господарського кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 292 Господарського кодексу України передбачено, що лізингом є господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно зі ст. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Господарська діяльність, що регулюється договором лізингу, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

У відповідності до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Тобто, вказана норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору.

За правилами ст. 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Тож, виходячи з аналізу вищенаведених норм, сторонам при визначенні грошового зобов'язання не забороняється використовувати як грошовий еквівалент іноземну валюту та, при цьому, порядок визначення сум, що підлягають сплаті у гривнях, сторони можуть визначити у договорі.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України допускається можливість зміни ціни після укладення договору у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, тобто, сторони мають право узгодити в договорі як розмір ціни (плати, винагороди тощо), так і спосіб її визначення чи подальшої зміни.

Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постановах від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11, від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11 та від 07.10.2014 р. у справі № 3-133гс14 положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Стосовно посилань позивача на постанову Кабінету Міністрів України № 1998 від 18.12.1998 р. «Про удосконалення порядку формування цін», якою встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці та визначено вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни, суд вважає за доцільне відзначити, що, по-перше, вказано постанова прийнята внаслідок стрімкого падіння курсу гривні до долара США, яке відбулося у серпні - вересні 1998 року, про що вказується у самій постанові та, по-друге, вказана постанова не забороняє вираження у відповідному договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті,

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни.

В той же час, ціни на послуги, що є предметом оспорюваного договору не є предметом державного регулювання та визначаються на власний розсуд сторін в порядку ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, ст. 179 Господарського кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» не вказано нормативний акт який містив би пряму заборону визначення в укладеному між суб'єктами господарювання договорі грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та встановлених обставин за правилами Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що погодження сторонами умов договору фінансового лізингу щодо визначення лізингових платежів в грошовому еквіваленті до курсу іноземної валюти прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України та забезпечується, зокрема, закріпленим у Цивільному кодексі України та Господарському кодексі України принципом свободи договору та вільного волевиявлення сторін.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 р. по справі № 3-133гс14 та в постановах Вищого господарського суду України від 01.04.2013 р. по справі № 5011-11/11776-2012, від 23.12.2014 р. по справі № 910/763/13.

При цьому, розглядаючи даний спір по суті, та з метою дотримання однієї судової практики у подібних правовідносинах, судом враховувались висновки Верховного Суду України, які в силу ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для всіх судів України, а також позицію Вищого господарського суду України у спірних питаннях що відповідає сучасним тенденціям у сфері фінансового лізингу.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим вимоги Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» не підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору при покладаються позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 30.11.2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.