ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Справа № 925/619/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Губенко Н.М.,

суддів: Барицької Т.Л.,

Картере В.І. (доповідач)

за участю представників:

позивача - Толстореброва І.М.,

ПП "Імпексагро" - не з'явився,

ПАТ "Ратнівський молокозавод" - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ратнівський молокозавод"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015

та на рішення господарського суду Черкаської області від 15.06.2015

у справі № 925/619/15

за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

до Приватного підприємства "Імпексагро" та Приватного акціонерного товариства "Ратнівський молокозавод"

про стягнення 14 011 134,85 доларів США

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" звернулася до господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного підприємства "Імпексагро" та Приватного акціонерного товариства "Ратнівський молокозавод" про солідарне стягнення з відповідачів 11 162 514,37 доларів США (262 328 006, 54 грн. в гривневому еквіваленті) боргу по кредиту; 1 428 602,49 доларів США (33 573 299,97 грн. в гривневому еквіваленті) несплачених відсотків; 147 803,08 доларів США (3 473 490,47 грн. в гривневому еквіваленті) пені по процентах; 915 020,36 доларів США (21 503 709, 56 грн. в гривневому еквіваленті) пені по кредиту; 357 194,55 доларів США (8 394 357,32 грн. в гривневому еквіваленті) 3% річних на підставі кредитного договору № 5416-20/11-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 07.02.2011 та договору поруки № 21805-20/13-5 від 06.03.2013.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 15.06.2015 (суддя Спаських Н.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 (колегія суддів у складі: суддя Михальська Ю.Б. - головуючий, судді Отрюх Б.В., Тищенко А.І.), позов задоволено. Стягнуто солідарно з ПП "Імпексагро" та з ПАТ "Ратнівський молокозавод" на користь ПАТ "Банк "Київська Русь" 11 162 514,37 доларів США (262 328 006, 54 грн. в гривневому еквіваленті) боргу по кредиту; 1 428 602,49 доларів США (33 573 299,97 грн. в гривневому еквіваленті) несплачених відсотків; 147 803,08 доларів США (3 473 490,47 грн. в гривневому еквіваленті) пені по процентах; 915 020,36 доларів США (21 503 709, 56 грн. в гривневому еквіваленті) пені по кредиту; 357 194,55 доларів США (8 394 357,32 грн. в гривневому еквіваленті) 3% річних.

У касаційній скарзі ПАТ "Ратнівський молокозавод" просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції від 15.06.2015, постанову господарського апеляційного суду від 22.09.2015, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Так, на думку скаржника, господарський суд безпідставно відхилив клопотання ПП "Імпексагро" про припинення провадження у справі, оскільки питання про стягнення з нього боргу за кредитними зобов'язаннями вже вирішено іншим судовим рішенням. Також скаржник зазначив, що господарськими судами не встановлено дійсної заборгованості ПП "Імпексагро" перед позивачем, а також не звернуто увагу на обчислення позивачем пені та 3% річних в доларах США. Крім того, на думку скаржника, господарським судом безпідставно відхилено клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи для визначення заборгованості ПП "Імпексагро" перед позивачем.

До початку розгляду касаційної скарги до Вищого господарського суду України від ПАТ "Ратнівський молокозавод" надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням представника ПАТ "Ратнівський молокозавод" для участі в слідчих діях по кримінальному провадженню та неможливістю забезпечити присутність свого представника в судовому засіданні призначеному на 02.12.2015 для надання пояснень у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Згідно з п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст. 32-34 ГПК України).

Втім, до клопотання не додано ніяких доказів, що підтверджують обставини викладені у клопотанні.

З огляду на викладене, колегія суддів вирішила відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, враховуючи при цьому також те, що ст.ст. 69, 1118 ГПК України обмежено строк розгляду касаційної скарги; в силу наданих ст. 1117 ГПК України повноважень, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, збирати нові, тощо, а перевіряє судові рішення виключно на дотримання судами при їх прийнятті норм матеріального та процесуального права; призначаючи дану справу до розгляду, в ухвалі суду касаційної інстанції від 10.11.2015 сторони попереджалися про те, що нез'явлення їх представників у судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Господарськими судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що:

- 07.02.2011 Акціонерним банком "Київська Русь", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Київська Русь", та ПАТ "Ратнівський молокозавод" (позичальник) було укладено кредитний договір № 5416-20/11-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (у національній валюті) (далі - кредитний договір), у відповідності до якого банк відкриває позичальнику відкличну невідновлювальну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кошти на умовах, передбачених договором;

- до кредитного договору неодноразово вносились зміни;

- 06.03.2013 ПАТ "Банк "Київська Русь" та ПАТ "Ратнівський молокозавод" (позичальник і первісний боржник) та ПП "Імпексагро" (новий боржник) було укладено договір про переведення боргу (далі - договір про переведення боргу), згідно з умовами якого та за згодою банку первісний боржник передає новому боржнику всі свої боргові зобов'язання за основним договором, за яким первісний боржник є позичальником, а банк кредитором, тобто права та обов'язки позичальника за вказаним договором перейшли до ПП "Імпексагро";

- сторонами договору про переведення боргу погоджено, що переведення боргу за цим договором не тягне за собою жодних інших змін умов основного договору, укладеного між первісним боржником і банком, окрім тих, що пов'язані із заміною первісного боржника новим боржником (пункт 1.1 договору про переведення боргу);

- 06.03.2013 ПАТ "Банк "Київська Русь" та ПП "Імпексагро" було укладено договір про внесення змін № 16 до кредитного договору, відповідно до якого сторони виклали пункти 1.1. та 1.2. договору в наступній редакції: "Банк відкриває позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: - ліміт кредитування: 7 516 000,00 доларів США (пункт 1.1.1.); - кінцевий термін повернення кредиту - 05.03.2014 (пункт 1.1.2.); - ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів; - тип процентної ставки - фіксована; - процентна ставка за користування кредитом - 11,5% річних"; "Кредит надається окремими частинами або повною сумою в межах встановленого ліміту кредитної лінії. Останню частину кредиту позичальник може отримати не пізніше 04.03.2014";

- 26.06.2013 ПАТ "Банк "Київська Русь" та ПП "Імпексагро" було укладено договір про внесення змін № 18, яким сторони збільшили ліміт кредитної лінії до 11 193 000,00 доларів США.;

- для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 06.03.2013 ПАТ "Банк "Київська Русь" (кредитор) та ПАТ "Ратнівський молокозавод" (поручитель) було укладено договір поруки № 21805-20/13-5 (далі - договір поруки), відповідно до якого поручитель зобов'язався солідарно з боржником (ПП "Імпексагро") та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором;

- на виконання умов кредитного договору банк перерахував ПП "Імпексагро" кошти в сумі 11 351 200,00 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами № 6584 від 06.03.2013 в сумі 7 516 000,00 доларів США та № 9051 від 26.06.2013 в сумі 3 799 200,00 доларів США, тоді як позичальник погасив боргу у розмірі 122 200,00 доларів США, що підтверджується виписками по особовому рахунку позичальника і станом на 26.06.2013 борг ПП "Імпексагро" за кредитом становив 11 193 000,00 доларів США (7 516 000,00 - 122 200,00 + 3 799 200,00), що закріплено остаточними змінами до умов кредитного договору та договору поруки;

- листами від 04.10.2013 № 6647/20-20354 та № 6646/20-20355 банк звернувся до відповідачів з вимогами сплатити всю прострочену заборгованість, однак вказані вимоги були залишені відповідачами без задоволення.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що ним були виконані умови кредитного договору в повному обсязі, тоді як відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість як зі сплати основної суми заборгованості так і штрафних санкцій.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції, з висновками якого погодився і господарський суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, тоді як матеріалами справи доведено факт неналежного виконання відповідачами зобов'язань як за кредитним договором так і за договором поруки внаслідок чого у останніх утворилась сума заборгованості, яка на момент винесення рішення погашена не була.

Вищий господарський суд України погоджується з рішеннями господарських судів щодо стягнення солідарно з відповідачів кредитної заборгованості та заборгованості зі сплати процентів, оскільки в цій частині судові рішення відповідають встановленим господарськими судами фактичним обставинам справи, вимогам ЦК України та ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи у вказаній частині.

Як вбачається зі змісту поданої касаційної скарги, скаржник в цілому не заперечуючи проти того, що ним не виконано в повному обсязі зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, посилається на відсутність доказів існування заборгованості відповідачів перед позивачем, з яких господарський суд міг би встановити факт неналежного виконання ними своїх зобов'язань за кредитним договором.

Однак суд касаційної інстанції відхиляє вказані твердження скаржника з огляду на те, що господарськими судами встановлено, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання щодо надання кредиту, оскільки в матеріалах справи містяться копії первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт надання позивачем кредитних коштів позичальнику (копії меморіальних ордерів), а також надані позивачем розрахунки заборгованості боржника та виписки за особливому рахунку боржника.

Доводи скаржника про те, що він не мав можливості ознайомитися з уточненими розрахунками позивача, оскільки господарським судом не було відкладено розгляд справи, відхиляються Вищим господарським судом України з огляду на те, що уточнені розрахунки не змінюють предмет доказування і також підлягають перевірці господарським судом під час вирішення спору по суті. Крім того, як вбачається з наявних матеріалів справи, вирішення спору неодноразово відкладалося господарським судом першої інстанції і у разі незгоди з розрахунком суми боргу, відповідачі не були позбавлені можливості своєчасно подати господарському суду контррозрахунок заявленої до стягнення суми боргу та штрафних санкцій. Обов'язок подання суду відповідних доказів в силу приписів ст. 33 ГПК України в даному випадку покладений саме на ПП "Імпексагро", однак вказане товариство своїм правом при розгляді даної справи не скористалося і без будь-яких поважних причин такі докази не надало.

Посилання скаржника на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання ПП "Імпексагро" про припинення провадження у справі, оскільки питання про стягнення з нього боргу за кредитними зобов'язаннями вже вирішено іншим судовим рішенням, є необґрунтованими.

Так, 08.05.2014 Печерським районним судом м. Києва було прийнято рішення у справі № 757/27838/13-ц за позовом ПАТ "Банк "Київська Русь" про стягнення солідарно з Гросмана О.О., ПП "Імпексагро" та ПАТ "Ратнівський молокозавод" заборгованості за кредитними зобов'язаннями на підставі кредитного договору № 5416-20/11-1 від 07.02.2011 (тобто з боржника та усіх поручителів одночасно). Позов задоволено повністю.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.10.2014 у цій же справі рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення - борг стягнуто також солідарно, але окремо з кожної пари позичальника та його поручителя. Зокрема, було стягнуто борг солідарно з ПП "Імпексагро" та ПАТ "Ратнівський молокозавод".

Водночас ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.10.2014 в частині позовної вимог до ПП "Імпексагро" та ПАТ "Ратнівський молокозавод" про стягнення заборгованості скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито на підставі п. 1 ст. 205 ЦПК України - справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Судом касаційної інстанції зроблено висновок, що склад сторін не дозволяє розглядати справу в порядку цивільного судочинства стосовно юридичних осіб ПП "Імпексагро" та ПАТ "Ратнівський молокозавод".

З огляду на зазначене, доводи відповідача про те, що вже існує судове рішення щодо стягнення з відповідачів боргу за кредитними зобов'язаннями, не відповідають дійсності. Відтак, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив ПП "Імпексагро" у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

Твердження скаржника про те, що господарський суд безпідставно не призначив у справі судову економічну експертизу, були предметом дослідження господарським судом апеляційної інстанції і відхилено з огляду на те, що згідно з ч. 1 ст. 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань, в той час як в клопотанні відповідного обґрунтування не наведено.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Враховуючи, що вирішення питання щодо наявності або відсутності в матеріалах справи доказів заборгованості позичальника перед банком за укладеним між сторонами договором належить до виключної компетенції суду в провадженні якого знаходиться ця справа, то покладення таких питань на експерта є неприпустимим. Також не потребує спеціальних знань і перевірка правильності здійснених позивачем розрахунків заявлених до стягнення сум загальної заборгованості, процентної ставки, комісії та пені по спірному договору, так як така перевірка здійснюється безпосередньо господарським судом в процесі розгляду справи по суті з застосуванням звичайних засобів доказування. Враховуючи викладене, підстави для призначення у справі судової експертизи відсутні, а доводи скаржника щодо цих питань є безпідставними.

Водночас, Вищий господарський суд України не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів 915 020,36 доларів США пені по кредиту, 147 803,08 доларів США пені по процентах та 357 194,55 доларів США 3% річних з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тому, що відповідно до поданих позивачем розрахунків пеня ним була розрахована в доларах США, тоді як чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Відповідно, господарські суди належним чином не дослідили наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення пені, методологію її нарахування (з урахуванням наведених вимог законодавства), а отже не встановили відповідних обставин щодо розміру пені, заявленої до стягнення, у національній валюті.

Крім того, господарськими судами також не враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14.

Так, Верховним Судом України висловлено позицію, згідно з якою незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Господарські суди вказаного вище не врахували і стягуючи з відповідача 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту в доларах США, не перевірили в цій частині поданий розрахунок і порядок обчислення позивачем 3% річних, а отже не встановили відповідних обставин щодо розміру 3% річних, заявлених до стягнення, у національній валюті.

Враховуючи наведене Вищий господарський суд України дійшов висновку, що як місцевий, так і апеляційний господарські суди в частині розгляду позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами, 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування оскаржених судових рішень у зазначених частинах.

Касаційна інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, справа у вказаній вище частині позовних вимог, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України, має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ратнівський молокозавод" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 та рішення господарського суду Черкаської області від 15.06.2015 у справі № 925/619/15 скасувати в частині позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами, 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, а справу в цій частині направити на новий розгляд до господарського суду Черкаської області.

В іншій частині вказані судові рішення залишити без змін.

Головуючий суддя:Н. Губенко
Судді: Т. Барицька
В. Картере