РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015Справа №910/3236/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»
доДочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
простягнення 458893 грн. 18 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Новіков С.Ю. - представник за довіреністю б/н від 29.12.2014;

від відповідача: Ковригін О.В. - представник за довіреністю № 5-У від 26.12.2014.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.02.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» з вимогами до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 458893 грн. 18 коп., з яких 366708 грн. 66 коп. основного боргу, 14015 грн. 30 коп. пені, 25669 грн. 60 коп. штрафу, 33064 грн. 06 коп. 3% річних та 19435 грн. 56 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 366708 грн. 66 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 14015 грн. 30 коп. за період з 11.11.2010 по 09.05.2011, штраф у розмірі 25669 грн. 60 коп., 3% річних у розмірі 33064 грн. 06 коп. за період з 11.11.2010 по 11.11.2013 та інфляційні втрати у розмірі 19435 грн. 56 коп. за період з листопада 2010 року по жовтень 2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 (суддя Ярмак О.М.) порушено провадження у справі № 910/3236/15-г, розгляд справи призначено на 10.03.2015.

У судовому засіданні 10.03.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі зважаючи на те, що позовна давність, в межах якої позивач має право звернутись до суду для захисту свого порушеного права або інтересу, сплила 12.11.2013. Крім того, відповідач зазначив, що він не отримував від позивача рахунку-фактури на оплат товару, поставленого за видатковою накладною № 64 від 30.09.2010.

Крім того, у судовому засіданні 10.03.2015 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», застосувавши позовну давність до основного боргу, штрафних та інших нарахованих санкцій.

Також, у судовому засіданні 10.03.2015 представник відповідача подав письмові пояснення по справі, в яких зауважив, що факт складення сторонами актів звірки станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки вказані акти зі сторони відповідача були підписані головним бухгалтером, який не є уповноваженою на це особою в силу закону.

30.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що обов'язок відповідача оплатити поставлений позивачем товар не залежить від факту виставлення позивачем рахунку-фактури на оплату товару. При цьому, позивач зауважив, що акти звірки станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 є належним доказом переривання перебігу позовної давності, оскільки вказані акти зі сторони відповідача були підписані головним бухгалтером, який є уповноваженою на це особою в силу закону.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2015, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволено частково; стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» основний борг у розмірі 366708 грн. 66 коп., 19229 грн. 60 коп. 3% річних та 7718 грн. 77 коп. судового збору; в іншій частині позову відмолено.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 скасовано, справу № 910/3236/15-г передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В результаті повторного автоматичного розподілу, справу № 910/3236/15-г передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 справу № 910/3236/15-г прийнято до провадження суддею Отрош І.М., розгляд справи призначено на 03.11.2015.

02.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач, зокрема, зазначив, що заборгованість (в тому числі частково) відповідач не сплатив. При цьому, позивач вказав на те, що акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 були підписані сторонами саме у зазначені дати, тобто, відповідно 31.03.2013 та 30.09.2013, та з боку відповідача були підписані уповноваженою на це особою - головним бухгалтером Шакарішвілі Л.В.

У судовому засіданні 03.11.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 17.11.2015.

У судовому засіданні 17.11.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 01.12.2015.

26.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 між сторонами були відповідно 31.03.2013 та 30.09.2013 складені у двох примірниках, після чого підписані позивачем та нарочно передані відповідачу; з боку відповідача вказані акти звірки були підписані головним бухгалтером Шакарішвілі Л.В., яка є уповноваженою на це особою в силу закону, після чого один примірник акту було повернуто позивачу.

Таким чином, за твердженням позивача, підписання 31.03.2013 та 30.09.2013 (в межах трирічного строку позовної давності) уповноваженим представником відповідача актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 свідчить про вчинення відповідачем дії по визнанню суми боргу, зазначену у вказаних актах, а отже, і є дією, яка перериває позовну давність.

27.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в який відповідач зазначив, що акти звірки взаємних розрахунків були підписані головним бухгалтером відповідача з метою підтвердження правильності та достовірності бухгалтерського обліку; вказані акти взаємних розрахунків, по суті, є зведеними актами існуючої дебіторської та кредиторської заборгованості на підприємствах та не тягнуть за собою виникнення прав та обов'язків між сторонами, у зв'язку з чим підписання таких актів не може бути підставою для перебігу позовної давності.

При цьому відповідачем було долучено до матеріалів справи копію письмових пояснень головного бухгалтера Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Шакарівілі Л.В., відповідно до яких зазначено, що Договір поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 віднесений до переліку договорів, щодо яких сторони склали акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013; акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 складено у квітні 2013 року, а акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 складено у жовтні 2013 року.

У судовому засіданні 01.12.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.12.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 01.12.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2010 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) укладено Договір поставки № Д-1111-73/182-Д, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві матеріали для роботи сервісного центру (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного Договору.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.07.2012 № 530 «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», припинено діяльність Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України та визначено Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» правонаступником Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України.

Згідно з п. 1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України.

Відповідно до п. 1.2 Договору № Д-1111-73/182-Д, товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного Договору і є його невід'ємною частиною.

Постачальник зобов'язується передати, а покупець зобов'язується вивезти товар власними силами на умовах EXW (п. 2.1 Договору № Д-1111-73/182-Д).

Відповідно до п. 2.2 Договору № Д-1111-73/182-Д, оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором, у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного Договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Згідно з п. 2.3 Договору № Д-1111-73/182-Д, постачальник повинен передати покупцю накладну на відпуск товарно-матеріальних цінностей. Податкову накладну на товар і на вимогу покупця копію сертифіката відповідності. Покупець повинен надати постачальнику довіреність типової форми № М-2.

Відповідно до п. 6.3 Договору № Д-1111-73/182-Д, оплата здійснюється після поставки товару, що постачається за даним договором у розмірі 100 % вартості.

Відповідно до п. 10.1 Договору № Д-1111-73/182-Д, він набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що сторонами було погоджено Специфікацію до Договору № Д-1111-73/182-Д, в якій сторони визначили найменування товару, його кількість та загальну вартість (належним чином засвідчена копія долучена позивачем до позовної заяви).

Судом встановлено, що 30.09.2010 позивач поставив відповідачу узгоджений між сторонами товар на суму 366708 грн. 66 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією накладної № 64 від 30.09.2010.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 2.2 Договору, оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором, у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного Договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Таким чином, свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар за накладною № 64 від 30.09.2010 відповідач повинен був здійснити до 11.11.2010 (включно).

Судом встановлено, що відповідач не виконав свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 на суму 366708 грн. 66 коп., що не заперечувалось відповідачем.

У відзиві на позовну заяву, поданому у судовому засіданні 10.03.2015, відповідач зазначив, що накладна № 64 від 30.09.2010 свідчить лише про факт поставки товару, однак не є розрахунковим документом, на підставі якого відповідач повинен був сплатити грошові кошти у розмірі 366708 грн. 66 коп. Таким розрахунковим документом, на думку відповідача, є лише рахунок-фактура, який відповідачу не надавався, а тому у нього не виник обов'язок з оплати.

Втім, суд не погоджується з такими доводами відповідача, зважаючи на те, що умовами Договору поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 сторони не визначили, що обов'язок відповідача оплатити товар будь-яким чином залежить від факту виставлення чи направлення рахунку-фактури позивачем.

Крім того, факт виставлення рахунку жодним чином не впливає на обов'язок відповідача здійснити оплату за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010.

Судом встановлено, що сторонами були складені, підписані та скріплені печатками акти звірки взаємних розрахунків між РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 31.03.2013 та від 30.09.2013.

Відповідно до актів відображена загальна сума заборгованості відповідача за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1106612 грн. 92 коп., в тому числі і за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010.

Відповідно до довідки дебіторської заборгованості РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», яка обліковується на балансі ПАТ «Укртрансгаз» станом на 02.03.2015, зазначено (розшифровано) суму заборгованості за окремими договорами, зокрема, із вказаної довідки вбачається, що заборгованість за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 станом на 02.03.2015 становить 366708 грн. 66 коп. (долучена позивачем до матеріалів справи 30.03.2015).

При цьому, сторони у судових засіданнях пояснили, що заборгованість за всіма договорами, вказаними в актах від 31.03.2013 та 30.09.2013 та довідці від 02.03.2015, сплачена не була (в тому числі частково).

Разом з тим, у судовому засіданні 10.03.2015 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій просив суд відмовити у задоволенні позову, зважаючи на пропущення позивачем строку, в межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати товару за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 на суму 366708 грн. 66 коп. відповідач повинен був здійснити до 11.11.2010 (включно), перебіг позовної давності за вказаним зобов'язанням розпочався з 12.11.2010.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Позивач зазначив, що підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін актів звірки від 31.03.2013 та 30.09.2013 є саме тими діями, які свідчать про визнання боргу відповідачем, у зв'язку з чим перебіг позовної давності переривався.

Однак, відповідач зауважив, що вказані акти підписані головними бухгалтерами сторін, які не є уповноваженими особами, а тому, на думку відповідача, перебіг позовної давності не переривався.

Так, у судовому засіданні 10.03.2015 представник відповідача подав письмові пояснення по справі, в яких зауважив, що факт складення сторонами актів звірки станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки вказані акти зі сторони відповідача були підписані головним бухгалтером, який не є уповноваженою на це особою в силу закону.

Крім того, 27.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в який відповідач зазначив, що акти звірки взаємних розрахунків були підписані головним бухгалтером відповідача з метою підтвердження правильності та достовірності бухгалтерського обліку; вказані акти взаємних розрахунків, по суті, є зведеними актами існуючої дебіторської та кредиторської заборгованості на підприємствах та не тягнуть за собою виникнення прав та обов'язків між сторонами, у зв'язку з чим підписання таких актів не може бути підставою для перебігу позовної давності.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 та передаючи справу № 910/3236/15-г на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий господарський суд України у постанові від 05.10.2015 зауважив, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили обставини підписання актів звірки взаємних розрахунків уповноваженою на це посадовою особою боржника, не з'ясували, чи є головний бухгалтер Шакарішвілі Л.В., яка підписала акти звірки взаємних розрахунків, уповноваженою посадовою особою саме відповідача.

Статтею 111-12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Суд зазначає, що відповідно до п. 7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства, зокрема, здійснює такі операції: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

У судовому засіданні 10.03.2015 відповідачем було долучено до матеріалів справи копію Посадової інструкції головного бухгалтера Регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (від 2011 року).

Так, згідно з п. 4.1 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», головним завданням головного бухгалтера є організація та забезпечення ведення бухгалтерського обліку в Управлінні. Відповідно до поставленого завдання головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей діяльності підприємства й технології оброблення облікових даних.

Відповідно до п. 5.2 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», головний бухгалтер має право в межах своєї компетенції підписувати та візувати документи.

Таким чином, відповідач уповноважив головного бухгалтера на ведення бухгалтерського обліку та, зокрема, на підписання актів звірки. А отже вчинення таких дій бухгалтером відповідача у господарських (цивільних) правовідносинах розцінюється як вчинення дій уповноваженим представником (посадовою особою) юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 29.07.2015 у справі № 910/5010/15-г.

При цьому, суд неодноразово зобов'язував відповідача надати суду посадову інструкцію головного бухгалтера станом на 2013 рік та докази перебування Шакарішвілі Л.В. у трудових відносинах з юридичною особою відповідача станом на дату складання актів звірки станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 (відповідно до протоколів судових засідань від 03.11.2015 та від 17.11.2015).

Однак, відповідач вказані докази суду не надав, зокрема не надав суду іншої редакції посадової інструкції головного бухгалтера відповідача станом на 2013 рік, аніж та, яка знаходиться в матеріалах справи.

При цьому, факт перебування Шакарішвілі Л.В. у трудових відносинах з юридичною особою відповідача станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 відповідачем не заперечувався.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що ведення бухгалтерського обліку підприємства покладається саме на головного бухгалтера, яким зі сторони відповідача, зокрема, були підписані акти звірки станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, і який і є тією уповноваженою особою, дії якої свідчать про визнання відповідачем боргу та переривання перебігу позовної давності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності переривався.

Крім того, скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 та передаючи справу № 910/3236/15-г на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий господарський суд України у постанові від 05.10.2015 зазначив, що суди попередній інстанцій не вказали, з яких підстав вони дійшли висновку, що вказані акти звірки підтверджують визнання відповідачем боргу саме за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 з урахуванням наведеного в акті переліку договорів та не зазначили, з яких підстав суди дійшли висновку про дату підписання актів.

Як встановлено судом, сторонами були складені, підписані та скріплені печатками акти звірки взаємних розрахунків між РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 31.03.2013 та від 30.09.2013.

Відповідно до актів відображена загальна сума заборгованості відповідача за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1106612 грн. 92 коп., в тому числі і за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 (в актах Договір поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 вказаний як Договір № 182-Д від 30.09.2010).

Відповідно до довідки дебіторської заборгованості РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», яка обліковується на балансі ПАТ «Укртрансгаз» станом на 02.03.2015, зазначено (розшифровано) окремо суму заборгованості за окремими договорами, зокрема, із вказаної довідки вбачається, що заборгованість за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 станом на 02.03.2015 становить 366708 грн. 66 коп. (долучена позивачем до матеріалів справи 30.03.2015).

Крім того, у судовому засіданні 17.11.2015 позивачем долучено до матеріалів справи належним чином засвідчені копії довідки про дебіторську заборгованість відповідача станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 із детальним розшифруванням заборгованості по всім договорам поставки, в тому числі за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010.

Із вказаних довідок вбачається сума заборгованості відповідача за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 у розмірі 366708 грн. 66 коп. (станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013).

При цьому, у судовому засіданні 17.11.2015 суд зобов'язав відповідача за наявності заперечень щодо інформації, викладеної у довідках про дебіторську заборгованість станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013, надати письмові пояснення та документальне підтвердження обставин, викладених у письмових поясненнях (відповідно до протоколу судового засідання).

Втім, відповідачем не надано суду будь-яких письмових пояснень чи доказів, які б спростовували інформацію, викладену у довідках про дебіторську заборгованість Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» перед позивачем, зокрема заборгованість у розмірі 366708 грн. 66 коп. за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010.

У судовому засіданні 17.11.2015 суд зобов'язав сторін надати письмові пояснення щодо дати складання актів звірки станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013; порядку складання вказаних актів з урахуванням звичаїв ділового обороту між сторонами та періодичності складання таких актів звірки, в тому числі з урахуванням внутрішніх організаційно-розпорядчих документів позивача та відповідача (відповідно до протоколу судового засідання від 17.11.2015).

26.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 між сторонами були відповідно 31.03.2013 та 30.09.2013 складені у двох примірниках, після чого підписані позивачем та нарочно передані відповідачу; з боку відповідача вказані акти звірки були підписані головним бухгалтером Шакарішвілі Л.В., яка є уповноваженою на це особою в силу закону, після чого один примірник акту було повернуто позивачу.

Таким чином, за твердженням позивача, підписання 31.03.2013 та 30.09.2013 (в межах трирічного строку позовної давності) уповноваженим представником відповідача актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 свідчить про вчинення відповідачем дії по визнанню суми боргу, зазначену у вказаних актах, а отже, і є дією, яка перериває позовну давність.

27.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в який відповідач зазначив, що акти звірки взаємних розрахунків були підписані головним бухгалтером відповідача з метою підтвердження правильності та достовірності бухгалтерського обліку; вказані акти взаємних розрахунків, по суті, є зведеними актами існуючої дебіторської та кредиторської заборгованості на підприємствах та не тягнуть за собою виникнення прав та обов'язків між сторонами, у зв'язку з чим підписання таких актів не може бути підставою для перебігу позовної давності.

При цьому відповідачем було долучено до матеріалів справи копію письмових пояснень головного бухгалтера Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Шакарівілі Л.В., відповідно до яких зазначено, що Договір поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 віднесений до переліку договорів, щодо яких сторони склали акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013; акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 складено у квітні 2013 року, а акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 складено у жовтні 2013 року.

За таких обставин, враховуючи неподання відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів, які б встановлювали інші дати підписання між сторонами актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013, аніж, відповідно, 31.03.2013 та 30.09.2013 та зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, якими б спростовувалися вказані дати підписання між сторонами актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013, в тому числі відсутність інших дат в самих актах звірки, суд вважає обґрунтованими твердження позивача, що акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 між сторонами були складені відповідно 31.03.2013 та 30.09.2013.

Протилежного відповідачем не доведено.

Крім того, суд зазначає, що вказаний акт звірки від 31.03.2013 був підписаний в межах трирічного строку позовної давності, тобто, саме його підписання представником відповідача свідчить про переривання позовної давності.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.04.2013.

При цьому, підписанням уповноваженими представниками сторін акту звірки станом на 30.09.2013 аналогічно було перервано позовну давність, а отже, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.10.2013 та спливає 01.10.2016.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності (з огляду на дату подання позовної заяви - 13.02.2015, відповідно до вхідного реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва від 13.02.2015 № 3236/15).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 у розмірі 366708 грн. 66 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» суми основного боргу у розмірі 366708 грн. 66 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 14015 грн. 30 коп. пені за період з 11.11.2010 по 09.05.2011.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.2 Договору, за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті товару, згідно п. 6.3 даного Договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду нарахування пені (а саме, позивач нараховує пеню у розмірі облікової ставки НБУ з 11.11.2010, тоді як правильним початком нарахування пені є 12.11.2010 - дата, з якої виникло прострочення оплати).

Здійснивши власний розрахунок в межах заявленого позивачем періоду нарахування (366708,66 грн. * 7,75% / 365 * 179 днів = 13937 грн. 44 коп.), суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром пені є 13937 грн. 44 коп. (за період з 12.11.2010 по 09.05.2011).

Однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (13.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 3236/15), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування пені позивачем суду не надано, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» пені у розмірі 13937 грн. 44 коп. (за період з 12.11.2010 по 09.05.2011) у зв'язку із спливом позовної давності, а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені (за 11.11.2010) відмовляє у зв'язку з необґрунтованістю.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 25669 грн. 60 коп. (відповідно до статті 231 Господарського процесуального кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею.

Судом встановлено, що положеннями укладеного між сторонами Договору поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 не визначено розмір та базу нарахування штрафу.

При цьому, здійснюючи розрахунок штрафу, позивач посилається на положення статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у розмірі: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, положення вказаної норми стосуються відповідальності саме за порушення негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, що сплата відповідачем заборгованості у розмірі 366708 грн. 66 коп. є грошовим зобов'язанням, оскільки є вираженим в грошових одиницях зобов'язанням сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем штрафу за невиконання грошового зобов'язання за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 на підставі положень статті 231 Господарського кодексу України є безпідставним.

Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» штрафу у розмірі 25669 грн. 60 коп.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 33064 грн. 06 коп. за період з 11.11.2010 по 11.11.2013.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних (а саме, позивач здійснює розрахунок 3% річних з 11.11.2010, тоді як правильним початком нарахування 3% річних є 12.11.2010 - дата виникнення прострочення).

Однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (13.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 3236/15), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування 3% річних позивачем суду не надано, врахувавши, що позивач здійснює нарахування 3% річних по 11.11.2013, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 13.02.2012 по 11.11.2013 (в межах позовної давності).

Суд здійснив власний розрахунок:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір %Сума пені за період прострочення, грн.
366708,6613.02.2012 - 31.12.35,36
366708,6601.01.2013 - 11.11.94,24
Всього:19229 грн. 60 коп.
Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 19229 грн. 60 коп.; в частині нарахування 3% річних за період з 12.11.2010 по 12.02.2012 суд відмовляє у задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а в частині позовних вимог про стягнення 3% річних за 11.11.2010 суд відмовляє у зв'язку з необґрунтованістю.

Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 19435 грн. 56 коп. інфляційних втрат за період з листопада 2010 року по жовтень 2013 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (13.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 3236/15), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування інфляційних втрат позивачем суду не надано, врахувавши межі заявленого позивачем періоду нарахування інфляційних втрат - з листопада 2010 року по жовтень 2013 року, суд дійшов висновку, що періодом для нарахування інфляційних втрат у межах позовної давності є період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року.

Здійснивши власний розрахунок (366708,66 грн. * 0,994 (добуток індексів інфляції з лютого 2012 року по жовтень 2013 року) - 366708,66 грн. = - 2200,25 грн.), суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» інфляційних втрат за період в межах позовної давності не підлягають задоволенню у зв'язку з наявністю дефляції (відсутністю інфляції).

Водночас, суд відмовляє Публічному акціонерному товариству «Укртрансгаз» в задоволенні позовних вимог частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» інфляційних втрат за період з листопада 2010 року по січень 2012 року у зв'язку з пропуском позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134. м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ідентифікаційний код: 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код: 30019801) суму основного боргу у розмірі 366708 (триста шістдесят шість тисяч сімсот вісім) грн. 66 коп., 3% річних у розмірі 19229 (дев'ятнадцять тисяч двісті двадцять дев'ять) грн. 60 коп. та судовий збір у розмірі 7718 (сім тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 76 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 07.12.2015

Суддя І.М. Отрош