РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015Справа №910/9035/15

За позовомТернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності
доПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»
прозобов'язання виконати платіжні доручення та здійснити договірне списання коштів

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -не з'явився;
від відповідача -не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

У квітні 2015 року Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - відповідач або Банк) про зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення від 28.01.2015 на загальну суму 9281,31 грн., від 29.01.2015 та від 03.02.2015 на загальну суму 4738,72 грн., а також здійснити договірне списання залишку коштів з рахунку позивача №9003 на суму 53,36 грн. відповідно до пункту 2.1.10 договору від 26.11.2011 №141.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем усупереч умовам договору №141 банківського рахунку від 26.01.2011 (далі - Договір банківського рахунку) та вимогам чинного законодавства України не були виконані надані у січні-лютому 2015 року платіжні доручення та не проведено договірне списання на вищевказані суми.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що у Банку з 06.02.2015 було запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 05.06.2015 розпочато процедуру ліквідації Банку. З урахуванням положень статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», перерахування коштів з рахунків, відкритих у Банку, під час тимчасової адміністрації, відповідачем не здійснювалось на законних підставах.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.06.2015 позов було задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, а в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2015 вищевказані судові рішення першої та апеляційної інстанцій були скасовані, а справа передана на новий розгляд. Дана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано положення пункту 4 частини 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не встановлено цільову природу виплат, для здійснення яких позивачем було подано платіжні доручення, а тому висновок апеляційного суду про застосування до даних вимог позивача обмежень, передбачених пунктом 1 частини 5 статті 36 даного Закону, є передчасним.

Сторонами через канцелярію суду були подані додаткові пояснення та клопотання про розгляд справи за відсутністю їх представників за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

26.10.2011 між Банком та позивачем (Клієнт) було укладено Договір банківського рахунку та додатковий договір №1 від 26.10.2011 до Договору банківського рахунку, відповідно до яких Банк відкрив рахунки №1001, №1002, №1003, для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій, зобов'язується виконувати розпорядження Клієнта про перерахування та видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій з рахунком, що передбачені чинним законодавством.

У зв'язку з проведенням реорганізації МФО 338705 з 23.01.2012 вищезазначені банківські рахунки Клієнта змінено відповідно на №9001, №9002 та № 9003. Про даний факт Банк повідомив Клієнта листом від 22.12.2011 (копія долучена до матеріалів справи).

Відповідно до пункту 2.3.3 Договору банківського рахунку Банк бере на себе зобов'язання своєчасно здійснювати розрахунково-касове обслуговування Клієнта, у відповідності з чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 4.2 Договору банківського рахунку операції за розрахунковими документами в гривнях, що надійшли до Банку в операційний час (до 17 год. 30 хв.), виконуються Банком того ж дня. Документи, отримані після операційного часу, відмічаються штампом «Вечірня» та «післяопераційний час» та проводяться Банком до 12 год. 00 хв. наступного робочого дня.

Пунктом 2.1.1 Договору банківського рахунку передбачено право Банку використовувати грошові кошти на Рахунках Клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Даний Договір банківського рахунку є чинним (пункт 8.1), у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Зворотного матеріали справи не містять.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем 28.01.2015 було подано до Банку на виконання для списання коштів з рахунку №9002 наступні платіжні доручення:

№23 на суму 1006,85 грн.

№25 на суму 892,71 грн.

№26 на суму 332,40 грн.

№28 на суму 1650,32 грн.

№30 на суму 276,53 грн.

№32 на суму 1392,08 грн.

№34 на суму 1496,00 грн.

№ 35 на суму 2234,42 грн.

Всі вищезазначені суми по вказаних платіжних дорученнях було списано 29.01.2015 з банківського рахунку Клієнта №9002, що підтверджується копією банківської виписки за 30.01.2015, однак, отримувачі, визначені в платіжних дорученнях, коштів не одержали.

29.01.2015 позивачем сформовано та подано на виконання до відділення відповідача №1904 для списання коштів з рахунку №9001 платіжне доручення №25 на суму 18,52 грн. Дані кошти списано з вказаного рахунку Клієнта 29.01.2015, що підтверджується копією банківської виписки за 30.01.2015. Також 03.02.2015 позивачем подано на виконання по цьому ж рахунку платіжне доручення № 34 на суму 4720,20 грн. Дані кошти списано 03.02.2015, що підтверджується банківською випискою за 04.02.2015. Однак вказані платежів не були виконані, а вже 06.02.2015 кошти повернуто назад на рахунок Клієнта №9001 (підтверджується копією банківської виписки за 07.02.2015).

З матеріалів справи також вбачається, що Банком 03.02.2015 проведено списання залишку коштів з рахунку позивача №9003 у сумі 53,36 грн. відповідно до пункту 2.1.10 Договору банківського рахунку, про що свідчить залучена до матеріалів справи копія банківської виписки за 04.02.2015. Однак 06.02.2015 зазначені кошти повернуто назад на рахунок Клієнта № 9003 (підтверджується копією банківської виписки від 07.02.2015).

Таким чином, судом встановлено, що при виконанні вищезазначених спірних платіжних доручень, відповідачем були проведені операції щодо списання грошових коштів з рахунків позивача та їх перерахування на транзитний рахунок Банку для подальшого перерахування отримувачам. Однак в зв'язку з неможливістю завершення даних операцій та введенням у Банку тимчасової адміністрації зазначені операції були сторновані, а грошові кошти позивача 06.02.2015 були зараховані назад на рахунок позивача, де обліковуються і зараз. Зворотного матеріали справи не містять.

При розгляді спору по суті судом враховано, що згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Однак, вищевказані платіжні доручення Банком у встановлений строк, усупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору банківського рахунку, виконані не були.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі записів на поточному рахунку позивача, відкритому в Банку.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Судом встановлено, що станом на момент подання до Банку спірних платіжних доручень, у останнього не було достатніх підстав для їх не виконання. Зворотного відповідачем не доведено.

Разом з тим, позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 05.02.2015 № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Надра» запроваджено строком на три місяця з 06.02.2015 по 05.05.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 85 від 23.04.2015 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у Банку до 05.06.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 05.06.2015 № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Таким чином, на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація Банку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Виходячи зі змісту статей 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Згідно з частиною 4 статті 49 цього Закону у судовому порядку підлягають вирішенню будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів.

Таким чином, після початку процедури ліквідації Банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у своїх постановах від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 01.04.2015 у справі № 3-25гс15 та від 01.04.2015 у справі № 3-34гс15.

Крім того, суд також зазначає, що статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що операції з відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів належить до банківських послуг, які дозволяється надавати виключно банку.

Даною нормою також встановлено, що надання банківських послуг має право здійснювати банк на підставі банківської ліцензії.

Статтею 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Враховуючи те, що станом на момент розгляду даного спору Національним банком України у Банку відкликано банківську ліцензію, виконання спірних операцій з перерахування коштів на підставі вищевказаних платіжних доручень на виконання умов Договору банківського рахунку відповідачем стало не можливим.

Відповідно до статті 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відтак, виходячи з вищевикладеного суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

З огляду на вищевикладене, встановлення призначення платежу за спірними платіжними дорученнями (на виконання вказівок Вищого господарського суду України) не має значення для даної справи, оскільки на момент її вирішення, при новому розгляді, у відповідача введена процедура ліквідації, що і є підставою для відмови у позові.

При цьому, позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У випадку необґрунтованої відмови в акцептуванні вимоги позивача та включені її до реєстру вимог кредиторів, позивач на підставі частина 4 статті 49 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вправі буде звернутися до суду з відповідним позовом.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.12.2015

СуддяСташків Р.Б.