РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Справа № 924/1308/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача 1: представник не прибув;

від відповідача 2: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача 2 Селянське фермерське господарство "Влад" на рішення господарського суду Хмельницької області від 23.09.15р. у справі № 924/1308/15 (суддя Субботіна Л.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністью "Агрохімічна компанія "Вітагро"

до відповідача 1: Селянсько (фермерського) господарства "Влад"

до відповідача 2: Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці"

про стягнення 223 464 грн 46 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрохімічна компанія «ВІТАГРО» (надалі Позивач) звернулося в господарський суд Хмельницької області з позовом (а.с. 2-4) до Селянського (фермерського) господарства «ВЛАД» (надалі Відповідач 1) та Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Шпичинці» (надалі Відповідач 2) про стягнення солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 заборгованості в сумі 69762 грн, 14 414 грн 74 коп. пені, 35 267 грн 25 коп. штрафу, 20 237 грн 02 коп. тридцяти шести відсотків річних, 33 276 грн 47 коп. інфляційних втрат та 50 506 грн 98 коп. курсової різниці.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 23 вересня 2015 року (а.с. 63-67), з підстав зазначених в даному рішенні, позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача 1 на користь Позивача 69 762 грн основного боргу, 7 207 грн 37 коп. пені, 17 633 грн 63 коп. штрафу, 20 237 грн 02 коп. 36 % річних, 50 506 грн 98 коп. курсової різниці. Також, в резолютивній частині рішення зазначено, що даний обов'язок є солідарним. Солідарний боржник Відповідач 2.

Також, рішенням стягнуто з Відповідача 2 на користь Позивача 69 762 грн. основного боргу, 7 207 грн 37 коп. пені, 17 633 грн 63 коп. штрафу, 20 237 грн 02 коп. 36 % річних, 50 506 грн 98 коп. курсової різниці. Та вказано, що даний обов'язок є солідарним.

Крім того, даним рішенням у стягненні 7 207 грн. 37 коп. пені, 17 633 грн 62 коп. штрафу, та 33 276 грн 47 коп. інфляційних втрат - відмовлено.

Також, даним судовим рішення покладено на Відповідача 1 та Відповідача 2 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1901 грн 88 коп. на кожного.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач 1 звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 90-92) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Хмельницької області від 23 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог по даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач 1, як на підставу скасування рішення суду, посилається на те, що розмір присуджених судом заходів відповідальності є досить значним 45 078 грн 02 коп. та є надмірно великим до розміру завданих Позивачу збитків. Окрім того, апелянт зауважує, що договором, укладеним між сторонами встановлено, що визначення вартості товару буде визначатись з курсу продажу валют, що буде існувати на момент фактичної оплати.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2015 року, апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 2 грудня 2015 року об 14 годині 50 хвилин (а.с. 89).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 105-107) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники Відповідача 1 та Відповідача 2 в судове засідання від 2 грудня 2015 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 101-104). Причини неявки своїх повноважних представників суду не повідомили. Жодних клопотань від Відповідача 1 та Відповідача 2 щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, міститься апеляційна скарга Відповідача 1, в котрій висвітлена його позиція з приводу рішення суду, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Відповідача 1 та Відповідача 2, за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 2 грудня 2015 року Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача 1, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 1 та залишити без змін рішення місцевого господарського суду.

Заслухавши пояснення представника Позивача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 1 слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Хмельницької області від 23 вересня 2015 року по справі № 924/1308/15 слід залишити без змін. При цьому колегія суду виходила з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2014 року між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений договір поставки насіння № 52-05/14 ВН (надалі Договір; а.с. 10-11).

За умовами пункту 1.1 Договору, Позивач зобов'язався поставити насіння (далі - товар або насіння), а Відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що: сторонами встановлено, що найменування, сорт/гібрид, кількість товару визначаються в специфікаціях, що є невід'ємною частиною цього Договору.

У відповідності до пунктів 3.1-3.2 Договору: ціна товару вираховується, як сума вартостей усіх партій товару (згідно відповідних специфікацій), переданих Позивачем у власність Відповідача 1; Відповідач 1 проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок Позивача у банківській установі; термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатись у відповідних специфікаціях - додатках, які є додатками до цього Договору; сторони встановлюють, що протягом строку дії Договору, грошові зобов'язання Відповідача 1 існують і підлягають сплаті у гривнях.

Згідно підпункту 3.3.2 Договору, сторони встановлюють, що Позивач визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до Договору (специфікація), на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" на дату формування видаткової накладної.

Підпунктом 3.3.3 Договору визначено, що сума у гривнях, яку Відповідач 1 повинен сплатити Позивачу як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до Договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" на банківський день фактичної оплати Відповідачем 1 ціни товару (її неоплаченої частини).

Між тим, згідно пункту 3.7 Договору: Відповідач 1 здійснюючи оплату за товар, зобов'язаний вказувати в призначенні платежу номер та дату Договору, в рамках якого здійснюється оплата та номер специфікації до Договору; якщо Відповідач 1 не дотримується цього, то Позивач має право самостійно на власний розсуд визначити в рахунок якого Договору та/або специфікації зарахувати платіж Відповідача 1.

У відповідності до пунктів 7.3, 7.5 Договору: Відповідач 1 несе відповідальність за затримку з оплатою Позивачу за поставлений товар, сплачуючи штраф в розмірі 25 % від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати; відповідно до вимог статті 625 Цивільного України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 36% річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Відповідно до пункту 10.1 Договору, даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Договір підписаний та скріплений відтисками печаток сторін.

2 червня 2014 року сторони підписали додаток № 1 до Договору (а.с. 12), згідно якого погодили назву товару (насіння кукурудзи), кількість, ціну, загальну вартість товару (211650 грн., що еквівалентно 12 750,00 євро), терміни поставки та календарний графік платежів.

Зокрема, визначили, що Відповідач 1 зобов'язався провести оплату за отриманий товар в наступні строки:

· 63 495 грн., еквівалент 3 825 євро, що складає 30 % вартості товару - до 1 жовтня 2014 року;

· 148 155 грн., еквівалент 8 925 євро, що складає 70 % вартості товару - до 1 листопада 2014 року.

12 вересня 2014 року між Позивачем та Відповідачем 1 підписано додаток № 2 до Договору (на звороті а.с. 12), яким визначено назву товару (насіння озимого ріпаку), кількість, ціну, загальну вартість товару (7 812 грн.), терміни поставки та оплати (до 16 вересня 2014 року).

На виконання умов Договору Відповідач 1 отримав від Позивача насіння на загальну суму 219 462 грн., що підтверджується такими первинними обліковими документами (а.с. 14-16): видатковою накладною № 2014 від 10 червня 2014 року та довіреністю № 72 від 5 червня 2014 року; видатковою накладною № ВА000003252 від 22 вересня 2014 року та довіреністю № 124 від 12 вересня 2014 року.

Водночас, 8 серпня 2014 року між Відповідачем 2 та Позивачем було укладено договір поруки № 52-05/14 ВН (надалі Договір поруки; а.с. 17).

Дослідивши даний Договір поруки, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно пункту 1.1 Договору поруки, Відповідач 2 зобовязався відповідати перед Позивачем за виконання всіх зобовязань Позивача, що виникли з Договору, який був укладений між Позивачем та Відповідачем 1.

Пунктом 2.1 Договору поруки визначено, що у відповідності до вказаного основного Договору, порукою забезпечується в тому числі наступні зобовязання Відповідача 1: здійснити оплату за поставлене насіння в обсязі та на умовах Договору; відшкодувати збитки та сплатити штрафні санкції у випадках, передбачених Договором.

Відповідно до пунктів 3.1-3.2 Договору поруки, Відповідач 1 та Відповідач 2 несуть солідарну відповідальність перед Позивачем за належне виконання Відповідачем 1 забезпеченого зобовязання; Відповідач 2 цією порукою забезпечує виконання зобов'язань за основним Договором в обсязі грошових стягнень відповідно до розділу 2 та розділу 7 основного Договору.

У відповідності до пункту 6.1 Договору поруки, Договір поруки набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення зобов'язань за основним Договором.

Договір поруки підписаний та скріплений печатками сторін.

Позивач вважає, що таким чином він вправі вимагати виконання зобов'язань за Договором від Відповідачів солідарно.

Доказами, доданими Позивачем до матеріалів справи підтверджено, що Відповідач 1 частково розрахувався за отриманий товар, що підтверджується банківськими виписками (а.с. 33-35).

Відповідно, в зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем 1 (на думку Позивача) своїх договірних зобов'язань, Позивач просить стягнути солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 основного боргу в сумі 69762 грн, 14 414 грн 74 коп. пені, 35 267 грн 25 коп. штрафу, 20 237 грн 02 коп. тридцять шість відсотків річних, 33 276 грн 47 коп. інфляційних втрат та 50 506 грн 98 коп. курсової різниці.

Згідно частини 1 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України: одна сторона - продавець передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що: покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України закріплено, що: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, колегія суду зазначає, що факт належного виконання Позивачем свого зобовязання щодо поставки Товару для Відповідача підтверджується первинними документами (видатковими накладними), котрі відповідають вимогам Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та статті 9 Закону України Про бухгалтерським облік та фінансову звітність.

Пунктом 10 частини 1 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні": підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи зазначене вище, належними доказами, які підтверджують здійснення господарської операції та наявність чи відсутність заборгованості, а також її розмір, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", оскільки тільки первинні документи, які підтверджують факти здійснення господарських операцій є правовою підставою для бухгалтерського обліку таких операцій.

Як уже було зазначено вище в даній судовій постанові, згідно додатку № 1 від 2 червня 2014 року до Договору (а.с. 12) Відповідач 1 зобов'язався оплатити позивачу вартість поставленого насіння кукурудзи (211 650 грн, що еквівалентно 12 750,00 євро) в наступні строки:

· 63 495 грн., еквівалент 3 825 євро - до 1 жовтня 2014 року;

· 148 155 грн., еквівалент 8 925 євро - до 1 листопада 2014 року.

Відповідно до додатку № 2 від 12 вересня 2014 року до Договору Відповідач 1 зобов'язався оплатити Позивачу вартість поставленого насіння озимого ріпаку (7812 грн) в строк до 16 вересня 2014 року (на звороті а.с. 12).

Судом встановлено, що Відповідач 1 частково розрахувався за вказаний товар, що підтверджується банківськими виписками, зокрема:

· 14 жовтня 2014 року Відповідач 1 сплатив 49 900 грн., що згідно витягу з розпорядження ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" № 06-01/419 від 13 жовтня 2014 року було станом на 14 жовтня 2014 року еквівалентно 2 867,82 євро (а.с. 36);

· 21 жовтня 2014 року Відповідач 1 сплатив 42 088 грн., що згідно витягу з розпорядження ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" № 06-01/429 від 20 жовтня 2014 року було станом на 21 жовтня 2014 року еквівалентно 2 405,03 євро (а.с. 37);

· 21 жовтня 2014 року Відповідач 1 сплатив 7 812 грн.;

· 24 жовтня 2014 року Відповідач 1 сплатив 49 900 грн., що згідно витягу з розпорядження ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" № 06-01/436 від 23 жовтня 2014 року було станом на 24 жовтня 2014р. еквівалентно 2 851,43 євро (а.с. 38).

Таким чином, Відповідач 1 повністю розрахувався за насіння озимого ріпаку, отримане згідно видаткової накладної № ВА000003252 від 22 вересня 2014 року (а.с. 14), а також частково за насіння кукурудзи, отримане згідно видаткової накладної № 2014 від 10 червня 2014 року на суму 141 888 грн, що еквівалентно 8 124,28 євро (а.с. 13).

З огляду на визначення гривневої вартості товару в еквіваленті до іноземної валюти, колегія суду зазначає таке.

Стаття 192 Цивільного кодексу України передбачає, що законним платіжним засобом, обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обіг іноземної валюти на території України підпорядковується спеціальному правовому режиму, встановленому законодавством України, у тому числі Законами України "Про Національний банк України", "Про порядок розрахунків в іноземній валюті", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №19-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", нормативно-правовими документами Національного банку України.

Разом з тим, не суперечить цивільному законодавству України спосіб визначення грошового зобовязання із застосуванням еквіваленту вартості гривні в іноземній валюті.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що: зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11.

Відповідно до підпункту 3.3.2 Договору, сторони погодили, що Позивач визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до договору (специфікація), на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" на дату формування видаткової накладної.

При цьому, підпунктом 3.3.3 Договору визначено, що сума у гривнях, яку Відповідач 1 повинен сплатити Позивачу як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до Договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" на банківський день фактичної оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини).

Доказами наявними в матеріалах справи підтверджено, що Відповідач 1 сплатив Позивачу за отриманий товар кошти в сумі 149 700 грн, що еквівалентно 8 124,27 євро.

Таким чином, внаслідок несвоєчасної оплати отриманого товару, виникла курсова різниця в розмірі 50 506 грн 98 коп..

Окрім того, колегія суддів зазначає, що 8 серпня 2014 року між Відповідачем 2 та Позивачем було укладено Договір поруки.

Згідно пункту 1.1 Договору поруки, Відповідач 2 зобовязався відповідати перед Позивачем за виконання всіх зобовязань Позивача, що виникли з Договору, який був укладений між Позивачем та Відповідачем 1.

Отже, зважаючи на вищевказані положення Договору, сума коштів, яка належить до сплати за насіння кукурудзи, становить 4 625,73 євро, що згідно довідки ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" № Р7-В4/54/263 від 25 серпня 2015 року (а.с. 39) станом на 6 серпня 2015 року (день звернення з позовом до суду) становить 120 268 грн 98 коп., в тому числі 69 726 грн. - основний борг, 50 506 грн 98 коп. - курсова різниця.

Доводи Відповідача 1 з приводу того, що Позивачем безпідставно заявлені вимоги про стягнення курсової різниці на момент подання позову, оскільки згідно умов Договору визначення курсової різниці можливе лише в день фактичної оплати вартості товару, колегією суду відхиляються, оскільки визначення курсу продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" на банківський день фактичної оплати Відповідачем 1 ціни товару можливе лише у разі добровільного виконання Відповідачем 1 своїх зобовязань, а з огляду на добровідбне невиконання Відповідачем 1 своїх зобовязань по Договору Позивач змушений був звертатися до суду з позовом до Відповідача 1 про виконання таких зобовязань уже за рішенням суду (в примусовому порядку).

Окрім того, при зверненні до суду відповідні вимоги заявляються з врахуванням курсу іноземної валюти на день заявлення відповідної вимоги, що відповідає пункту 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Крім того, даний Договір не визнавався Відповідачами в судовому порядку недійсним та Відповідачем нічого не було зазначено з приводу наявності сумнівів щодо його дійсності (даний Договір підписаний та скріплений печаткою Відповідача) в поданій ним апеляційній скарзі.

З огляду на описане вище, на основі статтей 509, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, статтей 193, 198 Господарського кодексу України, з врахуванням розрахунку заборгованості, позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 1 (Відповідач 2 солідарний боржник) основного боргу в сумі 69 726 грн., 50 506 грн 98 коп. курсової різниці, підлягають до задоволення.

Відповідно, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд залишає без змін рішення господарського суду Хмельницької області в цій частині.

Окрім основного боргу, Позивачем заявлено вимогу про стягнення з Відповідача 1 та Відповідача 2 пеню в розмірі 14 414 грн 74 коп. та штраф в розмірі 35 267 грн 25 коп.

Розглянувши дану позовну вимогу щодо її обґрунтованості, колегія суду зазначає наступне.

Сторонами в пункті 7.3 Договору погоджено, що: Відповідач 1 несе відповідальність за затримку з оплатою Позивачу за поставлений товар, сплачуючи штраф в розмірі 25 % від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

З поданного Позивачем розрахунку вбачається, що нарахування пені здійснено по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період та часткових оплат, проведених Відповідачем 1.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що: у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором правові наслідки, зокрема сплата неустойки - штрафу, пені, які обчислюються відповідно до статті 549 цього Кодексу.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Як визначено статтею 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно; якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно статтей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань": платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій.

Дана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 9 квітня 2012 року в господарській справі № 20/246-08.

Перевіривши розрахунок штрафу та пені (а.с. 4), колегія суддів вважає його арифметично вірним та підставним, а оскільки несвоєчасне виконання Відповідачем 1 обов'язку по оплаті поставленого товару по Договору має місце, то позовні вимоги про стягнення з Відповідача 1 (Відповідач 2 солідарний боржник) пені в розмірі 14 414 грн 74 коп. та штрафу в розмірі 35 267 грн 25 коп. є обгрунтвоаними та доведеними.

Водночас, колегія суддів зауважує, що Відповідачем 1 було подано клопотання про зменшення штрафних санкцій (а.с. 46), розглянувши котре, колегія суддів зауважує наступне.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, встановлено, що: розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічне положення міститься і в статті 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що: вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відповідна правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, колегією суддів приймається до уваги, що Відповідач 1 є фермерським господарством, основними видами діяльності якого є вирощування сільськогосподарських культур. Діяльність Відповідача 1 залежить від об'єктивних чинників, зокрема, погодних умов, рівня врожайності сільськогосподарських культур, тощо. Згідно фінансового звіту суб'єкта малого підприємництва станом на 30 червня 2015 року діяльність Відповідача 1 була збитковою (а.с. 56-57).

Крім того, із змісту актів від 10 вересня 2015 року та від 21 вересня 2015 року вбачається, що внаслідок несприятливих погодних умов (сильна посуха, відсутність опадів) Відповідачу 1 у 2015 році не вдасться зібрати очікуваний врожай, що призвело до заподіяння господарству значних збитків (а.с. 58).

Окрім того, судовою колегією також враховується, що розмір заявленої до стягнення пені та штрафу є неспіврозмірно значним, зважаючи на заявлені Позивачем вимоги про стягнення також 36 % річних та курсової різниці.

Враховуючи усе вищезазначене та зважаючи на фінансове становище Відповідача 1, колегія суду із застосуванням наданим їй статтею 551 Цивільного кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України та пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України щодо зменшення розміру заявлених до стягнення штрафу та пені, погоджується з висновком місцевого господарського суду що виходячи із принципу розумності і співрозмірності, стягненню з Відповідачів на користь Позивача підлягає пеня в розмірі 7 207 грн 37 коп. та штраф в розмірі 17 633 грн 63 коп. В частині позовних вимог про стягнення 7 207 грн 37 коп. пені та 17 633 грн 62 коп. суд відмовляє Позивачу.

Відповідно, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд залишає без змін рішення господарського суду Хмельницької області в цій частині.

Також, колегія суду зазначає, що Позивачем заявлено до стягнення 36 % річних в сумі 20 237 грн 02 коп. та 33 276 грн 47 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пункту 7.5 Договору сторони погодили, що: за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 36% річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Проаналізувавши наданий Позивачем розрахунок 36 % річних (а.с. 4), судова колегія вважає, що вказана сума 36 % річних обґрунтовано заявлена до стягнення, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Дане рішенні в цій частині відповідно й було прийняте місцевим господарським судом.

З приводу нарахування інфляційних втрат колегією суду приймається до уваги, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (постанова Верховного суду України від 12 грудня 2011 року в справі № 07/238-10).

З огляду на що вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу.

Дана позиція висвітлена у пункті 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України вираженій № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Оскільки, Договором визначена прив'язка грошового зобов'язання Відповідача 1 до іноземної валюти (підпункт 3.3.3 Договору), що передбачає знецінення національної валюти, нарахування курсової різниці унеможливлює нарахування індексу інфляції, тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні, а тому суд відмовляє в задоволенні даних позовних вимог.

Що відповідно й було вчинено місцевим господарським судом.

Колегія суду зауважує, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на усе вищевказане у цій постанові та з огляду на докази наявні у матеріалах справи, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі є надуманими, безпідставними, нормативно непідтвердженими, а тому до уваги колегією суду не беруться.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається та Відповідачем 1, всупереч нормам статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, взагалі не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Хмельницької області без змін, а апеляційну скаргу Відповідача 1 без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги суд залишає за Відповідачем 1.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Влад"

- залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 23 вересня 2015 року в справі № 924/1308/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 924/1308/15 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.