РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015Справа №910/22589/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська до Приватного акціонерного товариства «Фарлеп-Інвест» про стягнення 15 698,53 грн., за участю представників позивача - не з'явився, відповідача - Бородавко О.Б., довіреність №1005 від 01.10.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 15 698,53 грн. переплати за телекомунікаційні послуги за договором про надання телекомунікаційних послуг №6 від 20.07.2004 року за період з 01.01.2008 року по 27.02.2015 року, у зв'язку із безпідставним завищенням тарифів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.09.2015 року порушено провадження та призначено до розгляду на 19.10.2015 року.

09.10.2015 року відповідачем через канцелярію суду надано заяву про застосування строку позовної давності.

19.10.2015 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові.

02.11.2015 року позивачем через канцелярію суду надано заяву з проханням провести розгляд справи у відсутності представника позивача.

Представник позивача в судове засідання 04.11.2015 року не з'явився, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 64 ГПК України.

Враховуючи те, що нез'явлення представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.07.2004 р. між Управлінням Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська (абонент) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпротел» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Фарлеп-Інвест» (ТК) було укладено договір про надання телекомунікаційних послуг №6 (далі - договір).

Пунктом 1.1. визначено, що ТК надає абоненту телекомунікаційні послуги, перераховані в додатках до даного договору, а абонент отримує замовлені послуги і оплачує їх вартість на умовах даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору оплата за послуги, які надаються ТК, здійснюються по тарифам, які затверджуються в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Порядок тарифікації і нарахування оплати за послуги які надаються ТК абоненту відбувається згідно процедури передбаченої діючим законодавством України (п.4.4. договору).

Абонент оплачує ТК вартість послуг, які йому надаються в порядку передбаченому даним договором і додатками до нього (п.4.5. договору).

Предметом позову є стягнення з відповідача 15 698,53 грн. переплати за телекомунікаційні послуги за період з 01.01.2008 року по 27.02.2015 року, оскільки відповідач нараховував вартість послуг за тарифом, який передбачено «для інших підприємств» а не за тарифом, установленим для бюджетних підприємств, яким є позивач.

Згідно підпункту 1 частини 2 ст. 66 ЗУ «Про телекомунікації» державному регулюванню шляхом встановлення граничних або фіксованих тарифів підлягають тарифи на загальнодоступні послуги.

Частиною 7 ст. 18 ЗУ «Про телекомунікації» встановлено, що національна комісія, яка здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, здійснює відповідно до закону тарифне регулювання у сфері телекомунікацій.

Відповідно до п. 7 рішення Національної комісії з питань регулювання зв'язку України №258 від 05.05.2006 року, пунктом 5 рішень Національної комісії з питань регулювання зв'язку України №1058 від 10.06.2006 року, №1110 від 12.09.2008 року, №1491 від 28.04.2009 року, №157 від 08.04.2011 року, №308 від 21.06.2012 року, пунктом 1 розділу примітки рішень Національної комісії з питань регулювання зв'язку України №308 від 21.06.2012 року №196 від 04.04.2013 року, №612 від 02.09.2014 року «Про затвердження граничних тарифів на загальнодоступні телекомунікаційні послуги» встановлено, що тарифи, установлені для бюджетних підприємств, установ, організацій, застосовується на підставі довідки фінансових органів про повне фінансування підприємств, установ, організацій за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до п.186 Постанови Кабінету Міністрів України №720 від 09.08.2005 року, яка діяла до 11.04.2012 року «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг» юридичні особи, які фінансуються з державного (місцевого) бюджету, повинні надати довідку фінансового органу про підтвердження їх повного фінансування за рахунок бюджетних коштів з метою застосування тарифів, які встановлюються для бюджетних підприємств, установ та організацій.

Абзацом 9 пункту 116 Постанови Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, яка почала діяти з 11.04.2012 року «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг» визначено, що абоненти - юридичні особи, які фінансуються з державного (місцевого) бюджету, зобов'язані подати операторові телекомунікацій довідку фінансового органу про підтвердження їх повного фінансування за рахунок бюджетних коштів з метою застосування тарифів, які встановлюються для бюджетних підприємств, установ та організацій.

Таким чином, чинним законодавством України передбачено обов'язок саме абонента - юридичної особи, яка фінансуються з державного (місцевого) бюджету подати операторові телекомунікацій довідку фінансового органу про підтвердження його повного фінансування за рахунок бюджетних коштів з метою застосування тарифів, які встановлюються для бюджетних підприємств, установ та організацій.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду доказів надання відповідачу довідки фінансового органу про підтвердження його повного фінансування за рахунок бюджетних коштів.

Таким чином, оскільки позивач не виконав свого обов'язку з надання відповідачу довідки фінансового органу про підтвердження його повного фінансування за рахунок бюджетних коштів, то у відповідача, відповідно, не виник обов'язок для застосування тарифів, які встановлюються для бюджетних підприємств, установ та організацій. Тобто право або законні інтереси позивача відповідачем не порушено.

За таких обставин, правові підстави для стягнення з відповідача 15 698,53 грн. переплати за телекомунікаційні послуги за договором про надання телекомунікаційних послуг №6 від 20.07.2004 року за період з 01.01.2008 року по 27.02.2015 року відсутні, і тому в позові слід відмовити.

09.10.2015 до господарського суду м. Києва через канцелярію суду відповідачем надано заяву про застосування строку позовної давності.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду не порушено відповідачем, то в позові в цій частині слід відмовити з підстав необґрунтованості позовних вимог, а не з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.11.2015р.

Суддя С.О. Чебикіна