ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"20" жовтня 2015 р. Справа № 911/4116/14

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»», Київська обл., Васильківський р-н., с. Мархалівка

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум», Донецька обл., Слов'янський р-н., м. Миколаївка

про стягнення 16083,75 грн

Головуючий суддя Третьякова О.О.

Судді: Подоляк Ю.В.

ОСОБА_1

Представники сторін:

Позивача - не зявився;

Відповідача 1 - не зявився;

Відповідача 2 ОСОБА_2, довіреність №65/1 від 01.12.2014

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області з позовною заявою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (далі - Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (далі Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум» (далі Відповідач-2) про солідарне стягнення з відповідачів 1000 грн 3% річних, стягнення з Відповідача-2 6403,20 грн 3 % річних та 8680,55 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на неналежне виконання Відповідачем-2 наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 у справі №9/131 в частині своєчасного виконання грошового зобов'язання зі сплати 3% річних у сумі 8371,55 гр. та 59979,27 грн інфляційних сум, яке встановлено за постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2010 у справі №9/131, та своїх зобов'язань Відповідачем-1 за договором поруки № 07-04-2014-37 від 07.04.2014.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.12.2014 у справі №911/4116/14, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 у даній справі, позов задоволено частково та стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 1000,00 грн 3 % річних; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 3622,60 грн інфляційних втрат, 5005,51 грн 3% річних, 858,32 грн витрат на послуги адвоката та 980,10 грн судового збору; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 99,48 грн витрат на послуги адвоката та 113,59 грн судового збору; у задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.05.2015 у справі №911/4116/14 касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум» задоволено, рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 у справі №911/4116/14 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.06.2015 згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2015 справа №911/4116/14 прийнята до провадження суддею Третьяковою О.О., розгляд справи призначено на 30.06.2015.

Через канцелярію Господарського суду Київської області представником Позивача подано заперечення на відзив Відповідача-2 вих.№18-1/06 від 18.06.2015 (вх. суду № 14551/15 від 19.06.2015), додаткові документи з супровідним листом вих. № 18-2/06 від 18.06.2015 (вх. суду № 14550/15 від 19.06.2015) та заяву про зменшення позовних вимог №18-3/06 від 18.06.2015 (вх. суду № 14552/15 від 19.06.2015), відповідно до якої Позивач в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зменшив розмір позовних вимог та просить суд солідарно стягнути з відповідачів 1000 грн 3% річних та стягнути з Відповідача-2 6366,80 грн 3 % річних та 8036,41 грн інфляційних втрат.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 №18, передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

За таких обставин, в даному провадженні суд розглядає остаточні вимоги Позивача про стягнення солідарно з відповідачів 1000 грн 3% річних та стягнення з Відповідача-2 6366,80 грн 3 % річних та 8036,41 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.06.2015 на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк вирішення спору у даній справі за клопотанням Позивача б/н від 30.06.2015 (вх. суду № 15288/15 від 30.06.2015) продовжено по 21.08.2015, розгляд справи відкладено на 12.08.2015.

Через канцелярію Господарського суду Київської області представником Відповідача-2 подано письмові пояснення по справі б/н від 11.08.2015 (вх. суду № 18596/15 від 11.08.2015), відповідно до яких останній проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що правова природа стягнутих Постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2010 у господарській справі №9/131 сум інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих за ст. 625 Цивільного кодексу України, які хоча і мають грошових характер, але не є основним грошовим зобовязанням, а є заходом відповідальності за порушення грошового зобовязання та способом захисту майнового права та інтересу, внаслідок чого нове зобовязання в розумінні ст.509 Цивільного кодексу України не виникає, у звязку з чим нарахування інфляційних втрат та 3% річних на вказані суми є безпідставними. Також зазначені письмові пояснення Відповідача-2 містять заяву про застосування спливу строку позовної давності, відповідно до якої Відповідач-2, посилаючись на ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності у даному спорі щодо заявлених вимог про стягнення інфляційних втрат і 3% річних та з вказаних підстав відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.08.2015 розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у звязку з незявленням в судове засідання представника Відповідача-1 відкладено на 21.08.2015.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.08.2015 призначено колегіальний розгляд справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.08.2015 згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 25.08.2015 справа № 911/4116/14 прийнята до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Третьякової О.О., суддів Подоляка Ю.В. та Мальованої Л.Я., розгляд справи призначено на 22.09.2015.

Через канцелярію Господарського суду Київської області представником Позивача подано додаткові документи з супровідним листом вих. № 17-2/09 від 17.09.2015 (вх. суду № 22038/15 від 18.09.2015).

Розгляд справи відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у звязку з незявленням представників сторін в судове засідання та врахуванням клопотань Позивача та Відповідача-2 ухвалою Господарського суду Київської області від 22.09.2015 відкладено на 20.10.2015.

Через канцелярію Господарського суду Київської області 19.10.2015 від Позивача надійшли додаткові документи для залучення до матеріалів справи вих. № 19-3/10 від 19.10.2015 (вх. суду № 24530/15 від 19.10.2015).

Присутній в судовому засіданні 20.10.2015 представник Відповідача-2 проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмових поясненнях по справі та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники Позивача та Відповідача-1, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення від 25.09.2015 № 557 та № 379 відповідно, у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та врахувавши пояснення представників Позивача та Відповідача-2, присутнього в судовому засіданні, суд

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» (Продавець, ТОВ «Тридента Агро») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранум» (Покупець, ТОВ «Гранум») укладено договір купівлі-продажу №192 від 31.10.2006, згідно якого Продавець зобов'язався передати товар згідно умов договору, а Покупець - прийняти товар та провести оплату за товар в строк та на умовах договору.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 26.11.2009 у справі №9/131, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.05.2010, відмовлено в позові ТОВ «Тридента Агро» до ТОВ «Гранум» про стягнення за договором купівлі-продажу №192 від 31.10.2006 заборгованості в сумі 172489,81 грн, штрафу в сумі 12074,28 грн, 3% річних у сумі 8385,02 грн та 59979,27 грн інфляційних.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2010 у справі № 9/131 зазначені судові рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Гранум» на користь ТОВ «Тридента Агро» заборгованість в сумі 172484,81 грн, 3% річних у сумі 8371,55 грн, 59979,27 грн інфляційних сум та 6063,69 грн судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частинами 1, 3 ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до положень ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 Цивільного кодексу України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

26.01.2011 між ТОВ «Тридента Агро» (Первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (ОСОБА_4 кредитор) укладено угоду про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) №127-ТА (далі угода №127-ТА), відповідно до якої Первісний кредитор відступив ОСОБА_4 кредитору право вимоги виконання ТОВ «Гранум», що іменується надалі «Боржник», зобовязання щодо сплати розміру основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат, набутих первісним кредитором на підставі наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 у справі №9/131 (п. 1.1 угоди №127-ТА).

Відповідно до п. 1.2 угоди №127-ТА за цією угодою ОСОБА_4 кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в розмірі, визначеному в п. 2.1 цієї угоди.

Згідно з п. 2.1 угоди №127-ТА вартість зобовязання, що відступається за даною угодою становить 193857,39 грн.

Відповідно до п. 4.1 угоди №127-ТА Первісний кредитор зобовязаний передати ОСОБА_4 кредитору оригінали та/або копії документів, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання Боржником ОСОБА_4 кредитору.

Ця угода набуває чинності з моменту її підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цією угодою (п. 6.1 угоди №127-ТА).

На виконання умов угоди № 127-ТА від 26.01.2011 Первісний кредитор ТОВ «Тридента Агро» передав ОСОБА_4 кредитору ФОП ОСОБА_3 документи, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання боржником новому кредитору, а саме наказ Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 у справі №9/131, про що сторонами складений відповідний акт прийому-передачі документів від 26.01.2010.

ТОВ «Тридента-Агро» надіслало на адресу Боржника ТОВ «Гранум» повідомлення від 26.01.2011 про заміну кредитора у зобовязанні, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 11.06.2013 та фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта» від 11.06.2013 №2898, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

30.04.2013 між ФОП ОСОБА_3 (Первісний кредитор) та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (ОСОБА_4 кредитор) укладено угоду про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) №30/04-13 (далі угода №30/04-13), відповідно до умов якої Первісний кредитор відступив ОСОБА_4 кредитору право вимоги виконання ТОВ «Гранум», що іменується надалі «Боржник», зобовязання щодо сплати розміру основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат, набутих первісним кредитором на підставі наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 у справі №9/131 (п. 1.1 угоди №30/04-13).

Відповідно до п. 1.2 угоди №30/04-13, за цією угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в розмірі, визначеному в п. 2.1 цієї угоди.

Згідно з п. 2.1 угоди №30/04-13 вартість зобовязання, що відступається за даною угодою становить 193857,39 грн.

Відповідно до п. 4.1 угоди №30/04-13 Первісний кредитор зобовязаний передати ОСОБА_4 кредитору оригінали та/або копії документів, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання Боржником новому кредитору. Передача оригіналів та/або копій документів оформлюється актом приймання-передачі.

Ця угода набуває чинності з моменту її підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цією угодою (п. 6.1 угоди №30/04-13).

На виконання умов угоди Первісний кредитор ФОП ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 кредитору ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» документи, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання ТОВ «Гранум» ОСОБА_4 кредитору, про що сторонами складений відповідний акт прийому-передачі документів від 30.04.2013.

ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» надіслало на адресу Боржника ТОВ «Гранум» повідомлення від 30.04.2013 про заміну кредитора у зобовязанні, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 11.06.2013 та фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта» від 11.06.2013 № 2900, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Отже, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» є належним кредитором у даній справі, оскільки на підставі угоди від 26.01.2011 №127-ТА, за якою ТОВ «Тридента Агро» відступило право вимоги виконання ТОВ «Гранум» зобов'язання зі сплати заборгованості та судових витрат згідно з наказом Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 № 9/131 в сумі 193857,39 грн фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3, а останній відступив Позивачу на підставі угоди від 30.04.2013 № 30/04-13 право вимоги заборгованості в сумі 193857,39 грн до ТОВ «Гранум».

26.04.2012 державним виконавцем ВДВС Кремінського РУЮ Луганської області на виконання наказу від 03.11.2010 №9/131 Господарського суду Донецької області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №32369091 про стягнення з ТОВ «Гранум» на користь ТОВ «Тридента Агро» заборгованості в сумі 193857,39 грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 08.08.2013 у справі №9/131 задоволено заяву ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про заміну сторони у виконавчому провадженні та здійснено заміну ТОВ «Тридента Агро» на ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» у виконавчому провадженні щодо виконання наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 № 9/131.

Постановою ВДВС Кремінського РУЮ Луганської області від 27.08.2013 замінено сторону (стягувача) у виконавчому проваджені №32369091 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 у справі №9/131 на Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс».

Відповідно до листа ВДВС Кремінського районного управління юстиції № 1191 від 25.02.2014, в межах виконавчого провадження №32369091 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 № 9/131, ТОВ «Гранум» перерахувало на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби Кремінського районного управління юстиції 21.08.2013 грошові кошти у сумі 180000,00 грн, з яких 22.08.2013 на підставі ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» розподілено на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» 122093,54 грн; 13.09.2013 грошові кошти в сумі 66179,71 грн, з яких 16.09.2013 на підставі ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» розподілено на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» 61539,39 грн; 26.09.2013 грошові кошти в сумі 10224,46 грн, які 27.09.2013 на підставі ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» розподілено на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

Згідно з постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10.04.2014 у справі №805/3134/14 за позовом ТОВ «Гранум» до ВДВС Кремінського РУЮ та Управління ДКСУ України у Кремнінському районі Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, вимоги ТОВ «Гранум» задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління державної казначейської служби України у Кремінському районі Луганської області щодо не виконання платіжних доручень №99 від 31.01.2014 на суму 122093,54 грн та №100 від 31.01.2014 на суму 61539,39 грн на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»; Зобов'язано Управління державної казначейської служби України у Кремінському районі Луганської області виконати платіжні доручення №99 від 31.01.2014 на суму 122093,54 грн та №100 від 31.01.2014 на суму 61539,39 грн та перерахувати кошти на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

Позивач в позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог вих. №18-3/06 від 18.06.2015 зазначає, що в межах виконавчого провадження №32369091 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 №9/131, на його рахунок надійшли грошові кошти, а саме: 10.01.2014 в сумі 10224,46 грн, 30.04.2014 - в сумі 122093,54 грн та 05.05.2014 грошові кошти в сумі 61539,39 грн, що підтверджується банківськими виписками з рахунку ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» за 10.01.2014, 30.04.2014 та 05.05.2014, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Враховуючи те, що Відповідач-2 порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо сплати 8371,55 грн 3% річних та 59979,27 грн інфляційних втрат, що загалом складає 68350,82 грн, присуджених до стягнення з Відповідача-2 Постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2010 у справі №9/131, на виконання якої Господарським судом Донецької області виданий відповідний наказ від 03.11.2010 №9/131, Позивач нарахував 3% річних за прострочення сплати 68350,82 грн за період з 17.09.2010 по 09.01.2014 - в сумі 6843,20 грн та за прострочення сплати 58126,36 грн за період з 10.01.2014 по 29.04.2014 - в сумі 523,60 грн. Загальна сума нарахованих позивачем 3% річних становить 7366,80 грн.

Позивачем також здійснено нарахування інфляційних втрат за час прострочення сплати 68350,82 грн за період з жовтня 2010 року по грудень 2013 року в розмірі 4374,45 грн та за час прострочення сплати 58126,36 грн за період з січня по квітень 2014 року в розмірі 3661,96 грн. Загальна сума нарахованих позивачем інфляційних втрат становить 8036,41 грн.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (Поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (Кредитор) укладено договір поруки № 07-04-2014-37 від 07.04.2014, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку ТОВ «Гранум» щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру 3 % річних у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно рішення суду, передбаченими ст. 2 договору.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки №07-04-2014-37 під основним договором в цьому договорі розуміють наказ Господарського суду Донецької області від 03.11.2010 у справі № 9/131.

Пунктом 3.1 договору поруки № 07-04-2014-37 визначено, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми 3 % річних у сумі 1000,00 грн.

Згідно з п. 4.1 договору поруки № 07-04-2014-37 у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Пунктом 6.1 договору поруки № 07-04-2014-37 передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до моменту припинення поруки.

05.05.2014 Позивач звернувся до Відповідача-1 з вимогою вих. №05-37/14, згідно якої просив ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» виконати зобов'язання відповідно до договору поруки № 07-04-2014-37 від 07.04.2014. Зазначена вимога отримана 08.05.2014 директором ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» ОСОБА_5, що підтверджується підписом останнього на вказаній вимозі.

На вказану вимогу Відповідач-1 надав Позивачу відповідь вих. № 69 від 12.05.2014, якою повідомив, що зобов'язання за договором поруки №07-04-2014-37 ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» виконати не в змозі у звязку із скрутним фінансовим становищем та гарантував його виконання у строк до 31.08.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до вимог ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Статтею 554 названого Кодексу встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Предметом позову в даній справі є вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів 1000,00 грн 3% річних та стягнення з ТОВ «Гранум» 6366,80 грн 3% річних і 8036,41 грн інфляційних втрат, у зв'язку з простроченням виконання судового рішення в іншій справі.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Джерелом спірних зобовязальних відносин сторін у справі є не судове рішення, а господарський договір купівлі-продажу №192 від 31.10.2006. Саме на підставі вказаного договору у Відповідача-2 виник та існував обовязок оплатити первісному кредитору отриманий товар, на умовах та в строки, що були узгоджені сторонами в укладеному договорі.

Судове рішення не змінює суті зобовязань кредитора та боржника, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність (лист Верховного Суду України від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві").

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова від 23.01.2012р. у справі № 37/64).

Разом із тим, оскільки статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань (підпункт 1.3 пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань).

Відтак, для застосування статті 625 Цивільного кодексу України суду необхідно правильно визначити характер спірних правовідносин сторін та встановити існування між сторонами саме грошового зобовязання.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Приписами ст. 625 Цивільного кодексу України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду та джерелом якого є, зокрема, господарський договір. З рішення ж суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все, виходити з правил частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (постанова Верховного Суду України від 18.02.2014р. у справі № 302гс14).

Суд зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2010 у справі № 9/131 з боржника на користь ТОВ «Тридента Агро» було стягнуто інфляційні суми та 3% річних, нараховані на основне грошове зобов'язання (заборгованість за договором купівлі-продажу № 192 від 31.10.2006, укладеним між ТОВ «Тридента Агро» та ТОВ «Гранум») за статтею 625 Цивільного кодексу України, які хоча й мають грошовий характер, але не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання та способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Сплата боргу з врахуванням індексу інфляції та сплата процентів за користування чужими грошовими коштами є негативним наслідком порушення основного грошового зобовязання, що не відповідає визначенню ст. 509 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд зауважує, що правова природа таких нарахувань (3% річних та інфляційні втрати, нараховані за ст. 625 Цивільного кодексу України) як заходу відповідальності за прострочення виконання основного грошового зобов'язання з прийняттям судового рішення не змінилася, та ці нарахування не перетворилися у грошове зобов'язання в розумінні ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України, прострочення виконання якого б надавало підстави для застосування до цих правовідносин положень ст.625 Цивільного кодексу України.

Суд відхиляє посилання Позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 01.10.2014 у справі №6-113цс14, оскільки вона стосується зобовязання відшкодувати майнову та моральну шкоду, заподіяну злочином, яке є позадоговірним (деліктним).

Суд відхиляє посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 08.11.2010 у справі №4/719 та від 15.11.2010 у справі № 4/720, оскільки вона стосується нерозповсюдження мораторію відповідно до Закону України Про банки та банківську діяльність на нараховані на суму боргу інфляційні нарахування та проценти річних.

Враховуючи висновки Вищого господарського суду України викладені в постанові від 21.05.2015 у даній справі, а також з огляду на вище викладене, суд вважає, що вимоги Позивача про стягнення 7366,80 грн 3% річних та 8036,41 грн інфляційних втрат, нарахованих на суми інфляційних втрат та 3% річних, встановлених постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2010 у справі №9/131, є необґрунтованими та суперечать ст. 11 та 625 Цивільного кодексу України, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Щодо заяви Відповідача-2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності в даному спорі щодо заявлених вимог про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, на підставі чого просить відмовити в задоволенні позову, то суд зазначає наступне.

Згідно приписів п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.09.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність (право позивача, за захистом якого він звернувся до суду не порушено), відтак у суду відсутні підстави для застосовування позовної давності у даному спорі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно зі ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, відповідно до приписів пункту 4.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Таким чином, витрати по сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн за звернення з даним позовом до суду та 1600,00 грн витрат на послуги адвоката відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України залишаються за Позивачем.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в розмірі 913,50 грн та касаційної скарги в розмірі 913,50 грн покладається на Позивача у справі.

Враховуючи, що належна до сплати сума судового збору за звернення до суду з касаційною скаргою складає 913,50 грн, а згідно платіжного доручення від 27.03.2015 №183 Відповідач-2 сплатив 1278,90 грн, відтак суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» вважає за необхідне повернути останньому надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 365,40 грн.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 2, 33, 34, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (03187, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 38039872) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум» (84145, Донецька обл., Словянський район, м. Миколаївка, вул. Щорса, 5 ідентифікаційний код 31586254) 913 (девятсот тринадцять) грн 50 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги, 913 (девятсот тринадцять) грн 50 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд касаційної скарги.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Гранум» (84145, Донецька обл., Словянський район, м. Миколаївка, вул. Щорса, 5 ідентифікаційний код 31586254) з Державного бюджету України 365 (триста шістдесят пять) грн 40 коп. зайво сплаченого судового збору за платіжним дорученням від 27.03.2015 № 183, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 911/4116/14.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено « 04» грудня 2015 року

Головуючий суддя О.О. Третьякова

Судді: Ю.В.Подоляк

ОСОБА_1

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.