КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа№ 910/3698/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2015 року по справі №910/3698/15-г (суддя - Любченко М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання частково недійсним одностороннього правочину

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання частково недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 55 342,63 грн. та встановлення, що зарахуванню підлягають однорідні вимоги на суму 357 970,68 грн., а саме дебіторська заборгованість Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" по орендній платі за договором №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 62 558,55 грн., за договором №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 227 385,81 грн. та за договором №141 від 24.03.2005р. на суму 68 026,32 грн., а кредиторська заборгованість Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" за договором №14-102-ТН від 30.01.2014р. в сумі 357 970,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний правочин було вчинено в односторонньому порядку з порушенням приписів чинного законодавства України, зокрема, на думку заявника, на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" станом на 01.12.2014р. може бути зараховано лише заборгованість позивача за договором №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 62 558,55 грн., за договором №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 227 385,81 грн. та за договором №141 від 24.03.2005р. на суму 68 026,32 грн. При цьому, позивачем наголошено, що зарахування зустрічних однорідних вимог на більшу суму є необґрунтованим, оскільки фактично на дату проведення зарахування у Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було відсутнім право вимагати більшої суми з позивача з огляду на внесення до договорів №14/1290/04 від 01.10.2004р. та №14/1291/04 від 01.10.2004р. змін.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 28.08.2015р. позов задоволено частково. Визнано частково недійсним односторонній правочин Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 55 342,63 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, буд.6, ) на користь Публічого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (33027, Рівненська область, м.Рівне, вул.Білякова, буд.4, ) судовий збір в сумі 1218 грн.

Стягнуто з Публічого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (33027, Рівненська область, м.Рівне, вул.Білякова, буд.4, ) судовий збір в сумі 1218 грн. на користь Державного бюджету України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк для подання апеляційної скарги, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2015р. у справі №910/3698/15-г в частині визнання недійсним одностороннього правочину ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 55 324,63 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №910/3698/15-г, головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

На підставі апеляційної скарги Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2015р., згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 26.10.2015р. було відновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, порушено по ній апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 24.11.15р.

У судовому засіданні 24.11.2015 року у відповідності до положень ст. 77 ГПК України у розгляді справи було оголошено перерву до 01.12.2015 року.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 28.08.2015р. у справі №910/3698/15-г в частині визнання недійсним одностороннього правочину ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 55 324,63 грн. скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірний Договір не відповідає нормам діючого законодавства, що дає підстави визнати даний договір недійсним відповідно до ст. ст. 215, 230 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

У п. 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до матеріалів справи предметом розгляду даного спору являється визнання частково недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

За ст.601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Відповідач у відповідності до положень ст. 601 ЦК України направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої за даними бухгалтерського обліку відповідача рахується заборгованість позивача перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в сумі 413 313,31 грн., а саме: за договором №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 80245,23 грн., за договором №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 265 041,76 грн. та за договором №141 від 24.03.2005р. на суму 68 026,32 грн. В свою чергу, станом на 01.12.2014р. відповідач має кредиторську заборгованість за договором №14-102-ТН від 30.01.2014р. з транспортування природного газу в сумі 4 896 410,67 грн.

Як вказано в заяві, вище вказані зобов'язання в сумі 413 313,31 грн. є зустрічними та однорідними. Строк виконання наведених зобов'язань настав. Зважаючи на викладене, керуючись ст.601 Цивільного кодексу України, Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було повідомлено про припинення зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" частково в розмірі 413 313,31 грн., яка виникла на підставі договору №14-102-ТН від 30.01.2014р. з транспортування природного газу розподільними трубопроводами, шляхом повного зарахування зустрічних зобов'язань Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на загальну суму 413 313,31 грн., які виникли на підставі договорів №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 80245,23 грн., №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 265 041,76 грн. та №141 від 24.03.2005р. на суму 68 026,32 грн.

Проте позивач заперечує проти зарахування всіх заявлених відповідачем зустрічних однорідних вимог, та зазначає, що станом на 01.12.2014р. може бути зараховано лише заборгованість позивача за договором №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 62 558,55 грн., за договором №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 227 385,81 грн. та за договором №141 від 24.03.2005р. на суму 68 026,32 грн. При цьому, позивачем наголошено, що зарахування зустрічних однорідних вимог на більшу суму є необґрунтованим, оскільки фактично на дату проведення зарахування у Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було відсутнім право вимагати у позивача більшої суми з огляду на внесення до договорів №14/1290/04 від 01.10.2004р. та №14/1291/04 від 01.10.2004р. змін.

Як було зазначено вище умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність (прозорість) вимог та коли строк виконання щодо таких вимог настав.

Як свідчать матеріали справи, 01.10.2004р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (орендар) було укладено договір №14/1291/04 оренди газопроводів та споруд на них, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, перелік якого наведений у додатку, вартість якого визначена згідно з актом про оцінку вартості основних засобів і становить 3 973 122 грн.

Орендна плата визначається на підстав розрахунку орендної плати та протоколу узгодження орендної плати, які є невід'ємною частиною договору, і становить без податку на додану вартість за перший місяць оренди 6621,87 грн. (п.3.1 договору №14/1291/04 від 01.10.2004р.).

За умовами п.3.3 вказаного правочину орендна плата перераховується на рахунок орендодавця щокварталу не пізніше дванадцятого числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Майно було передано орендодавцем та прийнято орендарем, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі.

01.10.2004р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (орендар) було укладено договір №14/1290/04 оренди газопроводів та споруд на них, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, перелік якого наведений у додатку, вартість якого визначена згідно з актом про оцінку вартості основних засобів і становить 1 202 913 грн. Пунктом 3.1 договору №14/1290/04 від 01.10.2004р. встановлено, що орендна плата визначається на підставі розрахунку орендної плати та протоколу узгодження орендної плати, які є невід'ємною частиною договору, і становить без податку на додану вартість за перший місяць оренди 2004,86 грн.

24.03.2005р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (орендар) було укладено договір №141 оренди газопроводів та споруд на них, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, перелік якого наведений у додатку, вартість якого визначена згідно з актом про оцінку вартості основних засобів і становить 3 150 000 грн. У 3.1 договору №141 від 24.03.2005р. зазначено, що орендна плата визначається на підставі розрахунку орендної плати та протоколу узгодження орендної плати, які є невід'ємною частиною договору, і становить без податку на додану вартість за перший місяць оренди 5250 грн.

30.01.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (замовник) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (газорозподільне підприємство) було укладено договір №14-102-ТН на розподіл природного газу, згідно з п.2.1 якого газорозподільне підприємством зобов'язується у лютому 2014р. надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами по межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, заборгованість Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за договором №141 від 24.03.2005р. станом на 01.12.2014р. становила 68 026,32 грн., за договором №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 62 558,55 грн., за договором №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 227 385,81 грн.

Натомість заборгованість визначена Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та врахована товариством при зарахуванні зустрічних однорідних вимог за договорами №14/1290/04 від 01.10.2004р., №14/1291/04 від 01.10.2004р. є безпідставною, оскільки за результатами прийняття місцевим господарським судом міста Києва рішень у справах № 910/12807/14 від 15.08.2014р. та № 910/15260/14 від 24.09.2014 р. було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" та внесено запропоновані позивачем зміни до договорів №14/1290/04 від 01.10.2004р. та №14/1291/04 від 01.10.2004р., за змістом умов яких, нарахування орендної плати по договорах оренди газопроводів та споруд на них припинилося.

Таким чином колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що після набуття рішеннями від 15.08.2014р. та від 24.09.2014р. господарського суду міста Києва по справах №910/12807/14 та №910/15260/14 законної сили у відповідача було відсутнє право для нарахування плати за вказаними договорами та включення суми такої плати до оспорюваного одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Також колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов цілком вірного висновку щодо моменту набрання законної сили рішень господарського суду міста Києва у справах № 910/12807/14 від 15.08.2014р. та № 910/15260/14 від 24.09.2014 р. з огляду на наступне.

У відповідності до положень ст.85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Визначено порядок набрання законної сили рішенням, якщо його оскаржено в апеляційному порядку. Якщо на рішення подано апеляційну скаргу в установлений ст. 93 ГПК десятиденний строк, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо воно апеляційною інстанцією не скасовано. Тобто рішення набирає законної сили після винесення апеляційною інстанцією постанови про залишення його без зміни.

На запитання, чи вважається рішення господарського суду таким, що набрало законної сили, якщо апеляційну скаргу подано після встановленого законом строку на апеляційне оскарження, Вищий господарський суд України у п. 15 інформаційного листа від 11.04.2005 р. N 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" 1532 дав таку відповідь. Якщо апеляційну скаргу на судове рішення не подано у строк, передбачений частиною першою статті 93 ГПК, відповідне рішення вважається таким, що набрало законної сили.

Вищий господарський суд України в п. 31 інформаційного листа від 29.09.2009 р. N 01-08/530 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" 1533 на запитання, коли набирає законної сили рішення господарського суду, якщо апеляційною інстанцією повернуто апеляційну скаргу на підставі статті 97 ГПК або прийнято відмову від такої скарги на підставі статті 100 цього Кодексу, дав таку відповідь. Відповідно до частини четвертої статті 85 ГПК у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією. У зазначених випадках (повернення апеляційної скарги, прийняття судом відмови від такої скарги) власне розгляд справи в апеляційному порядку не відбувається. Відтак рішення господарського суду набирає законної сили за правилами, наведеними в частині третій статті 85 ГПК.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що повний текст рішення від 15.08.2014р. по справі 910/12807/15 було складено 01.09.2014р., а повний текст рішення від 24.09.2014р. по справі №910/15260/14 складено 29.09.2014р. Тобто, останнім строком апеляційного оскарження рішення по справі №910/1280715 було 11.09.2015р., а рішення по справі №910/15260/14 - 09.10.2014р.

В подальшому Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було оскаржено відповідні судові акти в апеляційному порядку.

Ухвалами від 21.01.2015р. та від 12.02.2015р. Київського апеляційного господарського суду по справах №910/12807/14 та №910/15260/14 Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було поновлено строк подання апеляційної скарги та прийнято до розгляду скарги відповідача на рішення суду першої інстанції.

За наслідками перегляду рішень господарського суду міста Києва у справах №910/12807/14 від 15.08.2014р.та №910/15260/14 від 24.09.2014 р. в апеляційному порядку, Київським апеляційним господарським судом було винесено постанови від 17.03.2015р. та від 17.06.2015р., якими зазначені судові акти було залишено без змін.

З урахуванням вище зазначених роз'яснень Вищого господарського суду України вбачається, що Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було подано апеляційні скарги на рішення господарського суду міста Києва у справах №910/12807/14 від 15.08.2014р.та №910/15260/14 від 24.09.2014 р. після спливу встановленого ст.93 Господарського процесуального кодексу України строку на апеляційне оскарження, а перегляд судових актів в апеляційному порядку почався аж через чотири місяці після оголошення судових актів та після набуття процесуальними документами законної сили

Отже у відповідності до положень процесуального законодавства місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 15.08.2014р. по справі 910/12807/15 набуло законної сили 12.09.2015р., а рішення господарського суду міста Києва від 24.09.2014р. по справі №910/15260/14 - 10.10.2014р., доводи апелянта з цього приводу є недоречними та такими, що не відповідають положення процесуального законодавства.

Таким чином враховуючи вищенаведені обставини справи, односторонній правочин Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зарахування зустрічних однорідних вимог Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" в частині зарахування на суму 55 342,63 грн. суперечить приписам чинного на момент його вчинення законодавства, та підлягає визнанню недійсним в цій частині.

Враховуючи вище наведене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Публічого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання частково недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 55 342,63 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З приводу позовних вимог Публічого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" про встановлення, що зарахуванню підлягають однорідні вимоги на суму 357 970,68 грн., а саме заборгованість Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" по орендній платі за договором №14/1290/04 від 01.10.2004р. на суму 62 558,55 грн., за договором №14/1291/04 від 01.10.2004р. на суму 227 385,81 грн. та за договором №141 від 24.03.2005р. на суму 68 026,32 грн., а кредиторська заборгованість Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" за договором №14-102-ТН від 30.01.2014р. в сумі 357 970,68 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, слід наголосити, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначений позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді встановлення сум, на які підлягають зарахуванню зустрічні однорідні вимоги сторін зазначеному переліку не відповідає, а за своєю правовою природою є вимогою про встановлення факту.

Одночасно, позивачем не наведено, а судом не встановлено інших положень законодавства, що передбачали б такий спосіб захисту порушеного права, як встановлення певного факту.

Наразі, вказана позовна вимога є встановленням факту, що має юридичне значення, який може встановлюватись господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості та відсутності підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" у викладеній частині.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 28.08.2015 року по справі № 910/3698/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3698/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко