РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2015Справа №910/25921/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління-9»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит»

про визнання недійсними окремих положень договору

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Кисельов А.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Лубенське ШБУ-9» звернулось до суду з позовом до ПАТ «Банк Національний кредит» про визнання недійсним пункту 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №62ю/2010/05-262/2-1 від 07.10.2010, укладеного між сторонами, а також визнання частково недійсними пунктів 3.3.7, 4.2, 7.4 вказаного договору, які мають відсилання до спірного п.4.4 кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, 07.10.2010 року між сторонами укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №62ю/2010/05-262/2-1 (кредитний договір), до якого сторони неодноразово вносили міни шляхом укладання договорів про внесення змін №№1-14. Договором про внесення змін №14 від 30.12.2014 сторони виклали кредитний договір у новій редакції, пунктом 4.4 якого встановили, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених п.п. 3.3.2-3.3.17 цього договору, порушення позичальником, або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3 цього договору, протягом більше 15 днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором зобов'язання припиняються.

Позивач вказує, що спірні положення договору є несправедливими, оскільки надають Банку право припинити кредитний договір шляхом його розірвання з позивачем на власний розсуд, в той час, коли позичальнику таке право умовами договору не надано. Зазначив, що спірний пункт договору, який надає Банку право припинити кредитний договір в односторонньому порядку та у зв'язку з цим дострокове погашення кредиту, сплату процентів, комісій та нарахованих штрафних санкцій суперечить загальним підставам і порядку зміни та розірвання договорів, встановлених ст.ст. 651-654 ЦК України, якими передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо зміни або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, договір може бути розірваний лише за рішенням суду на вимогу зацікавленої сторони, а також загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, розумність та добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України).

Враховуючи викладене, позивач, на підставі ст.215 ЦК України просить визнати недійсним п.4.4 кредитного договору, а також пункти 3.3.2-3.3.17 договору, які посилаються на спірний пункт.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні, оскільки у вказаний час представник позивача приймає участь в іншій справі у господарському суді Полтавської області.

Вказане клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін, позивачем надано додаткові письмові пояснення по справі, які судом прийнято до розгляду, явка представника позивача у судове засідання судом обов'язковою не визнавалась.

Відповідач проти позову заперечував, вказавши, що спірний пункт договору відповідає вимогам законодавства, жодним чином не звужує права позивача, а лише містить наслідки порушення позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором у вигляді обов'язку позичальника достроково повернути кредит. Крім того вказав, що спірний договір було укладено 07.10.2010, тоді як позивач звернувся до суду у жовтні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено, що 07.10.2010 між ПАТ «Банк Національний кредит» (кредитор) та ТОВ «Лубенське Шляхово-Будівельне Управління №9» (позичальник) укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №62ю/2010/05-262/2-1, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, зі сплатою 25% річних в межах максимального ліміту заборгованості до 7680000 грн., зі строком повернення до 28.09.2011.

Договором про внесення змін №14 від 30.12.2014 до кредитного договору сторони виклали кредитний договір у новій редакції, якою встановили максимальний ліміт заборгованості в розмірі 6730000 грн., відсоткову ставку за користування кредитними коштами в розмірі 30% річних та кінцевим терміном повернення кредиту 26.12.2015.

Статтею 3 кредитного договору (п.п.3.1-3.4) сторони визначили права та обов'язки сторін.

Пунктом 4.4 кредитного договору у редакції Договору про внесення змін №14 від 31.12.2014 визначено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2 - 3.3.17 цього договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3. цього договору, протягом більше 15 (п'ятнадцяти) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повної погашення заборгованості позичальника за цим договором, дія договору припиняється.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Нормами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Позивач посилається на те, що пункт 4.4 кредитного договору передбачає право банку припинити договір шляхом одностороннього розірвання договору, що суперечить загальним підставам і порядку зміни та розірвання договорів, визначених ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведеними нормами передбачено можливість встановлення права сторони правочину на односторонню відмову від договору.

Положеннями ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. (ч. 2). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).

Відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Частиною 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Як вбачається з тексту кредитного договору, укладеного між сторонами, а саме спірного пункту 4.4, вказаним пунктом кредитного договору не встановлено права Банку на односторонню відмову від договору або зміну його умов, а лише визначено наслідки для позичальника, зумовлені невиконання позивачем своїх зобов'язань за спірним кредитним договором, зокрема щодо сплати нарахованих процентів, повернення траншів кредиту, інформування Банку про фінансовий стан позичальника, надання Банку визначених договором документів та інші обов'язки. У випадку невиконання визначених договором зобов'язань позивачем, згідно спірного пункту договору для позичальника настають певні наслідки, зокрема обов'язок дострокового повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів, передбачених договором.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний пункт 4.4 договору не наділяє Банк правом одностороннього припинення дії договору або зміни його умов і не суперечить вимогам ст..ст.651-654 ЦК України.

Безпідставні також посилання позивача на невідповідність спірного пункту таким засадам цивільного законодавства як добросовісність, розумність, справедливість, встановлених п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Пунктом. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи спірний договір укладено між сторонами без заперечень та зауважень, договір виконувався сторонами, про що свідчить отримання кредитних коштів позивачем. Сторонами неодноразово, у відповідності до вимог чинного законодавства, за спільною згодою вносились зміни і доповнення до вказаного договору шляхом укладання відповідних угод. Вказані угоди, які кредитний договір підписані уповноваженими представниками сторін, в тому числі і позивача.

Доказів незгоди з умовами вказаного договору (додаткових угод) зі сторони позивача, зокрема щодо несправедливості, недобросовісності позивачем не надано, більше того представник позивача підписав вказаний договір, при цьому повністю ознайомився з його змістом, зокрема і з положеннями п.4.4 кредитного договору.

У випадку незгоди з умовами вказаного договору, позивач, вправі був відмовитися від підписання договору чи вимагати внесення змін у спірні положення договору.

Враховуючи викладене, відсутні підстави, визначені ст..215 ЦК України для визнання недійсним п.4.4 та частково п.п.3.3.2-3.3.17 кредитного договору.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду доказів невідповідності спірних положень кредитного договору вимогам норм закону.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Я.В. Маринченко