ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2015 р. Справа № 914/1836/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

позивача (скаржник) - ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4.(пред-к за довіреністю)

відповідача - Сторож М.І. (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 10.09.2015 року (вх. № ЛАГС 01-05/4204/15 від 17.09.2015 року)

на рішення господарського суду Львівської області від 01.09.2015 року

у справі № 914/1836/15 (суддя - Н.Є.Березяк)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л", м. Львів

про повернення грошових коштів в розмірі 40 064,23 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000,0 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 01.09.2015 р. у справі № 914/1836/15 у позові Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів, до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л", м. Львів, про повернення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави, стягнення індексу інфляції, трьох відсотків річних, моральної шкоди, стягнення коштів на правову допомогу - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту укладення договору оренди приміщення від 01.07.2003 року у позивачки виникло право пред'явити відповідачу вимогу про повернення сплачених за магазин коштів і саме цей момент є початком перебігу позовної давності, а не момент прийняття судом рішення у справі, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків, що за заявою відповідача є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, у зв'язку з чим не підлягають до задоволення також вимоги про повернення безпідставно набутих коштів та стягнення інфляційних і трьох відсотків річних. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди вже були предметом дослідження при розгляді справи №914/4593/13 господарським судом Львівської області та Львівським апеляційним господарським судом. Позивачем у даній справі не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують заподіяння позивачці втрат немайнового характеру, у тому числі моральних, а також доказів, що підтверджують заявлений позивачкою розмір моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн.

В апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги позивач просить скасувати повністю рішення господарського суду Львівської області від 01.09.2015 р. у справі № 914/1836/15, прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі, мотивуючи це тим, що у 2003 році нею на користь відповідача було внесено кошти як плату за магазин, та за проведення світла, сигналізації і рекламу. В період з 2003 року по 06.10.11 року її права не порушувались, так як вона працювала в приміщенні магазину, яким користувалася за договором оренди, і підстав для пред'явлення вимоги до відповідача про повернення спірних грошових коштів не було. Тому твердження суду про те, що позивачці стало відомо про порушення її права відразу після заключення договору оренди не є вірним. Однак 06.10.11 року відповідач грубо порушив право власності позивачки, вигнав її з магазину, забравши товар і гроші. І вже з рішення господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року позивачка взнала, що внесені нею кошти є набутими без достатньої правової підстави, а відтак, суд першої інстанції безпідставно застосував до позивачки строк позовної давності. Зазначає, що у своїй позовній заяві навела достатні докази, які свідчать про ступінь перенесених нею моральних страждань, оцінених в розмірі 50000,0 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим, що сплата позивачем коштів до укладення договору оренди здійснювалась виключно для створення необхідних умов для здійснення підприємницької діяльності в орендованому приміщенні. Зазначає, що у зв'язку зі знищенням документів на підтвердження доводів відповідача, зважаючи на сплив строків їх зберігання, відповідач подав у суді першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судами встановлено, що 01.07.2003 року між сторонами по справі укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до п. 1 якого орендодавець (позивач у справі) передав, а орендар (відповідач у справі) прийняв в тимчасове платне володіння та користування приміщення (надалі - майно), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Щирецька, 36, маг №12 Європа (І-поверх). Договір оренди зазначеного приміщення неодноразово переукладався аж до 31.10.2011 року.

Розділом 3 договору передбачено розмір та порядок сплати орендної плати.

Пунктом 7.1. Договору встановлено, що Орендодавець надає Орендарю об"єкт оренди на термін з 01.11.2010 р. до 31.10.2011 р. У випадку, якщо за один місяць до закінчення терміну дії Договору, жодна з сторін не виявить наміру про його припинення, то Договір вважається укладеним на тих самих умовах на той самий термін.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 04.07.2003 року між ОСОБА_2 та ТОВ «АЙПІЄ-Л» було укладеного Договір відповідального зберігання торгового місця на території ринку «Південний».

Як стверджує позивачка, ще до моменту укладення договору оренди, нею в касу підприємства відповідача на вимогу керівництва було сплачено 10 000,00 грн. внесених 07.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2); 14 085,00 грн. внесених 21.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа -2) та 3250 грн. внесених 21.05.2003 за проведення світла, сигналізації і рекламу, всього на суму 27 335,00 грн., що з урахуванням індексу інфляції за період 2004-2015 р.р. складало, за розрахунком позивача, 125 194,30 грн., та три відсотки річних в сумі 9708,04 грн., які позивачка просила стягнути з відповідача. Крім того, позивачкою було заявлено до стягнення з відповідача 150 000,00 грн. моральної шкоди та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Призначення платежу у вказаних платіжних документах - «за магазин», «оплата магазину», «оплата світла, реклами і сигналізації» зазначено позивачкою особисто та підтверджено її підписом.

Згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог позивачем до стягнення з відповідача заявлена сума 39608,15 грн. безпідставно отриманих коштів з врахуванням індексу інфляції за січень-червень 2015 року, 456,08 грн. - три відсотки річних та 50000,00 грн. моральної шкоди і 5000,00 витрат на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як стверджує позивачка, зазначені спірні кошти в розмірі 27 335,00 грн. були сплачені нею за приміщення магазину, яке вона придбала без укладення договору купівлі-продажу. Оскільки приміщення магазину у власність позивачка не отримала, вона розцінює сплачені нею кошти як безпідставно набуті відповідачем без достатньої на це правової підстави. Позивачка зазначає, що з рішення господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року вона дізналася про те, що такі спірні кошти є безпідставно перерахованими нею на користь відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені вище кошти із нарахованим індексом інфляції вже заявлялись до стягнення позивачкою як збитки.

Рішенням господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 року у справі № 914/4593/13, відмовлено в задоволенні вищевказаних вимог про стягнення збитків, в тому числі і стягненні коштів в сумі 10 000,00 грн., внесених 07.05.2003р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2) та 14 085,00 грн. внесених 21.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа - 2). Однією із підстав відмови в задоволенні позову судом зазначено ту, що (дослівно) «сплачені кошти можуть бути заявлені до стягнення як безпідставно перераховані, а не збитки».

Позивачка зазначає, що суди у вищевказаній справі № 914/4593/13 прийшли до однозначного висновку про те, що спірні кошти в розмірі 10000,0 грн., внесені 07.05.2003р. в касу відповідача по квитанції №769 та 14 085,00 грн., внесені 21.05.2003 р. в касу відповідача по квитанції №882, та 3250,0 грн., сплачені по квитанції № 883 від 21.05.2003 року, є безпідставно перерахованими на користь відповідача, а відтак, цей факт є преюдиційним при вирішенні даної справи.

Проте предметом розгляду в справі № 914/4593/13 були лише кошти в сумі 10 000,00 грн., внесені 07.05.2003р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2) та 14 085,00 грн., внесені 21.05.2003р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа - 2), тоді як кошти в сумі 3250, 0 грн., сплачені по квитанції № 883 від 21.05.2003 року, не заявлялися до стягнення в справі № 914/4593/13.

Крім того, в справі № 914/4593/13 відсутній встановлений судом факт про те, що кошти в сумі 10 000,00 грн., внесені 07.05.2003р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2) та 14 085,00 грн., внесені 21.05.2003р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа - 2) є безпідставно перерахованими на користь відповідача, а лише зазначено судом про те, що такі сплачені кошти можуть бути заявлені до стягнення як безпідставно перераховані.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18).

Відтак, зазначення судами у справі № 914/4593/13 того, що позивач ФОП ОСОБА_2 може вимагати повернення сплачених коштів як безпідставно перерахованих не є встановленою обставиною, що має преюдиційне значення для даної справи.

Разом з тим, підстава перерахування коштів є обставиною, яка підлягає дослідженню та доведенню в судовому порядку у даній справі, враховуючи предмет даного позову.

Положеннями п.1 ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Обов'язковою складовою юридичного факту про стягнення безпідставно набутих коштів є факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок іншої особи, який підлягає доказуванню.

Як вже зазначалося раніше, позивачка стверджує, що у 2003 році відповідач без достатніх правових підстав набув 27335 грн., які не повернув і використовував у власних цілях.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на ті обставини, що зазначені кошти були сплачені позивачкою за роботи, виконані для облаштування магазину, який вона в подальшому впродовж багатьох років орендувала. Крім того, відповідач зазначає, що перераховані позивачкою кошти були використані ним для облаштування магазину і жодних вимог чи претензій до виконаних робіт чи суми перерахованих коштів позивачка впродовж більше десяти років не пред'являла. Доказів виконання робіт на зазначену суму відповідач суду надати не може з огляду на ті обставини, що по спливу значного часу вже знищено більшу частину бухгалтерської документації по закінченню терміну її зберігання, а відтак просив до зазначених вимог застосувати строк позовної давності, подавши відповідну заяву до суду першої інстанції.

Згідно Наказу Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України N 41 від 20.07.98 «Про затвердження Переліку типових документів» (Наказ втратив чинність, однак був чинний до 2012 року) Перелік є основним нормативним актом, призначеним для використання всіма організаціями під час відбору на зберігання і для знищення типових документів, тобто загальних для всіх або більшості організацій. Такий Перелік передбачає строки зберігання типових документів, зокрема, первинні документи і додатки до них, що фіксують факт виконання господарських операцій і є підставою для записів у реєстрах банківські документи, наряди на роботу, табелі, акти про майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей та інше зберігаються на підприємствах - 3 (три) роки.

У матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачкою впродовж 2003-2006 років правомірності підстав перерахування нею відповідачу 27335 грн. - коштів сплачених згідно квитанцій до прибуткового касового ордера №764 від 07.05.2003 р. на суму 10 000,00 грн. (призначення платежу - перша оплата за магазин), №882 від 21.05.2003 р. на суму 14 085,00 грн. (призначення платежу - кінцева оплата магазину), та 3250 грн. внесених 21.05.2003 за проведення світла, сигналізації і рекламу.

Позивачка зазначила у письмових та усних поясненнях, що вона в період 2003 - 06.10.2011 року працювала у магазині, отримувала доходи, це її влаштовувало, і підстав для пред'явлення вимоги до відповідача про повернення спірних коштів не було.

Також, як стверджує відповідач, сплачена позивачкою сума на облаштування об'єкту оренди вплинула на визначення їй розміру орендної плати, яка станом на 2007 рік для позивачки складала 55 грн. за кв.м., в той же час як для інших орендарів, які не несли витрат по облаштуванню об'єкту оренди, орендна плата складала в середньому по 100 грн. за кв. м. В обґрунтування своїх доводів відповідачем долучено до матеріалів справи ряд договорів оренди з позивачкою та з іншими орендарями, з яких вбачається, що розмір орендної плати в торговому центрі "Європа" є договірний і у 2007-2008 роках становив від 55 до 110 грн. за квадратний метр.

Сторони в договорі не передбачили пільгових умов щодо сплати позивачкою орендної плати, підписавши договір без такої умови, що узгоджується із принципом свободи договору.

Що стосується заяви відповідача про застосування до даних правовідносин терміну позовної давності в зв'язку з неможливістю по спливу значного часу надати бухгалтерські документи в обґрунтування своїх заперечень, то слід зазначити наступне:

Так, статтями 251- 253 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання.

У своїй позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначає, що лише з рішення господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року їй стало відомо, що в травні 2003 року спірні кошти були нею перераховані безпідставно.

Проте, такі доводи позивачки є необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, кошти в сумі 27335 грн. були перераховані позивачкою в травні 2003 року, як плата за магазин, який, як вона думала, придбала у відповідача, однак, оскільки договір купівлі-продажу укладений не був, вона вважає що ці кошти були сплачені нею і набуті відповідачем без достатніх на це підстав.

Матеріалами справи підтверджується, чого не заперечує позивач, 01.07.2003 року між відповідачем (ТзОВ "АЙПІЄ-Л" та позивачкою (ОСОБА_2.) був укладений Договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 11,15 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (ТЦ Європа-2 перший поверх). З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що такий договір неодноразово з 2003 року по 2011 рік переукладався сторонами і позивачка користувалася орендованим майном, сплачувала орендну плату.

Докази на підтвердження звернення позивачки до відповідача з пропозицією укладення договору купівлі - продажу орендованого майна у матеріалах справи відсутні.

З моменту укладення договору оренди нежитлового приміщення, яке, як думала відповідачка, вона придбала і за що, як стверджує, перерахувала кошти в сумі 27335 грн. їй стало відомо і про порушення свого права, і про особу, яка порушила її право.

Отже, з моменту укладення договору оренди приміщення у позивачки виникло право пред'явити відповідачу вимогу про повернення сплачених за магазин коштів і саме цей момент є початком перебігу позовної давності, а не момент прийняття судом рішення у справі, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільнимкодексом Української РСР 1963 року.

Жодних підстав, які б перешкоджали позивачу звернутись з позовом про повернення безпідставно сплачених коштів у встановлений ст.ст.256, 257 ЦК України строк, позивач суду не навів.

Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено, клопотання про відновлення строку позовної давності позивачем не подавалося.

Підстав для зупинення перебігу строку позовної давності, передбачених ст. 263 ЦК України немає.

Відповідно до пункту 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на вищезазначене, заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про повернення коштів підлягає до задоволення.

Щодо доводів відповідача про те, що до розрахунку строку позовної давності слід застосувати норми ст. 530 ЦК України з дня пред'явлення позивачем до суду вимоги про повернення коштів, то слід зазначити, що стаття 530 ЦК України поширюється лише на договірні і зобов'язальні відносини, а у даному випадку існування зобов'язальних відносин до укладення договору оренди між сторонами не встановлено.

Згідно з положеннями п. 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", - зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

З огляду на викладене, не підлягають до задоволення вимоги про повернення безпідставно набутих коштів та стягнення інфляційних і трьох відсотків річних.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то їх обґрунтованість вже була предметом дослідження при розгляді справи №914/4593/13 господарським судом Львівської області та Львівським апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою ст.1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001; № 1 від 27.02.2009, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір (Постанова Верховного суду України від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14).

Як вбачається з позовної заяви, обґрунтовуючи завдану їй моральну шкоду, позивачка посилається на те, що з рішення судів їй стало відомо, що гроші сплачені відповідачу у 2003 році нею безпідставно, вона пережила шок, змушена була змінити спосіб життя, не має можливості працювати і будучи інвалідом ІІ групи вимушена часто лікуватись. В обґрунтування своїх доводів і заявленої до стягнення суми моральної шкоди позивачка подала до суду копію посвідчення інваліда ІІ групи, загальне захворювання датоване 16.11.1994 року. Таким чином, із поданої позивачкою копії посвідчення вбачається, що друга група інвалідності їй призначена у 1994 році ще до внесення коштів в касу відповідача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доказами у справі не доведено вини відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують заподіяння позивачці втрат немайнового характеру, а також доказів, що підтверджують розмір моральної шкоди саме в сумі 50 000,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 01.09.2015 р. у справі № 914/1836/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 10.09.2015 року (вх. № ЛАГС 01-05/4204/15 від 17.09.2015 року) - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 30.11.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.