КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2015 р. Справа№ 910/20133/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Додух О.О. - дов. б/н від 14.07.2015р.

від відповідача: Аврамова О.О. - дов. №43 від 31.03.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Диад-К» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015р.

у справі № 910/20133/15 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Диад-К»

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку»

про визнання зобов'язання частково припиненим

В судовому засіданні 25.11.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Диад-К» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» про визнання зобов'язання частково припиненим по оплаті суми основного боргу за кредитним договором №ККРОВ.1502.016 від 05.03.2014р. в частині 1 109 886, 58 грн. з 04.08.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2015р. у справі № 910/20133/15 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, з порушенням положень п.4 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неправильним застосуванням п.п.1,4 ч.5, ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Диад-К» 15.10.2015р. передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Самсін Р.І.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Самсіна Р.І. у відпустці, сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.11.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.11.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.11.2015р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05.03.2014р. між ТОВ «Диад-К» (надалі - позичальник) та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (надалі - банк) було укладено кредитний договір № ККРОВ.1502.016 (надалі - договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпечення та цільового характеру використання грошові кошти (надалі - кредит) на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. п. 1.1.1. - 1.1.3. договору, кредит надається в розмірі 4 600 000,00 грн.; термін користування кредитом до 04.06.2014р.; процентна ставка за користування кредитом - 19 % річних, тип процентної ставки - фіксована.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що кредит надається позичальнику на рефінансування заборгованості по овердрафту і поповнення обігових коштів.

Додатковою угодою № 3 від 17.09.2014 р. до договору було викладено п. 2.5. договору в наступній редакції: «Позичальник користується кредитними коштами за наступним графіком зменшення кредитної лінії «Дата закінчення строку дії ліміту - 10.04.2015 р.».

Згідно п. 1.5 договору, ліміт кредитної лінії переглядається банком щомісячно не пізніше 14-го числа. Перерахунок ліміту здійснюється виходячи з фактичного середньомісячного кредитового обороту від основної діяльності по поточному рахунку позичальника № 22001 в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», МФО 380719 (надалі - поточний рахунок) за останні 3 (три) місяці (формується виключно з рахунок надходжень виручки від реалізації товарів (робіт, послуг), але не може перевищувати об'єму середньомісячної виручки згідно звіту про фінансові результати (ф. 2) за останній звітний квартал більше, ніж 1,5 разів), у розмірі та у порядку, визначеними розділом 6 цього договору, та встановлюється на період до наступної дати перерахунку.

Ліміт кредитної лінії може бути змінено як в меншу так і в більшу сторону у порядку, передбаченому цим договором.

У відповідності до п. 2.10 договору, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валютах, відкритих у ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором, при настанні термінів виконання позичальником зобов'язань за цим договором.

За умовами п. 4.2.3. договору, позичальник зобов'язався у період дії даного договору укласти з банком договір банківського поточного рахунку не пізніше дат укладання цього договору; направляти на поточний рахунок у банку виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) в сумі, достатній для збереження діючого ліміту кредитної лінії, вказаного в п. 1.1.1. цього договору.

Позивач посилається на те, що ним було виконано вимоги щодо направлення виручки від своєї діяльності на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

Так, за договором банківського поточного рахунка № TF1502.001 від 05.10.2010р. (надалі - договір поточного рахунку), позивачем у відповідача було відкрито поточний рахунок № 2001, який позивач використовував для здійснення господарської діяльності, на який направлялись кошти, отримані позивачем від третіх осіб.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором банківського рахунку.

У відповідності до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

З пояснень позивача вбачається, що на момент укладення кредитного договору та на момент звернення з позовом до суду, договір поточного рахунку та сам поточний рахунок є чинними.

На виконання умов укладеного кредитного договору позичальник видав платіжне доручення № 1 від 21.05.2015 р. про перерахування з рахунку № 2001 грошових коштів у розмірі 1 109 886, 58 грн. на рахунок погашення кредиту відповідно до умов кредитного договору № ККРОВ.1502.016 від 05.03.2014р.

Позивач зазначає, що з огляду на умови п. 2.5 кредитного договору №ККРОВ.1502.016 від 05.03.2014р., строк грошового зобов'язання позивача перед відповідачем сплинув 11.04.2015р.

При цьому, відповідно до умов договору поточного рахунку, 22.05.2015р. сплинув строк виконання грошового зобов'язання відповідача перед позивачем в сумі 1 109 886,58 грн.

Таким чином, на думку позивача, відповідач в порушення вимог чинного законодавства не виконав розпорядження позивача, як клієнта, про перерахування грошових коштів на його рахунок на погашення кредиту, що призвело до спливу строку виконання відповідного грошового зобов'язання відповідача ще 22.05.2015р.

Крім того, позивач вважає свої вимоги зустрічними, однорідними (грошовими), строк виконання яких настав, у зв'язку з чим на підставі ст. 601 ЦК України зобов'язання позивача за спірним кредитним договором та зобов'язання відповідача за договором поточного рахунку є припиненими у відповідній частині.

03.08.2015р. позивачем подав відповідачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (копію додано до матеріалів справи). Однак, ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» не визнало зобов'язання у відповідній частині (1 109 886,58 грн.) припиненими внаслідок зарахування зустрічних вимог, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Щодо посилань позивача (апелянта) на те, що його вимоги є зустрічними, однорідними (грошовими), строк виконання яких настав, у зв'язку з чим на підставі ст. 601 ЦК України зобов'язання позивача за спірним кредитним договором та зобов'язання відповідача за договором поточного рахунку є припиненими у відповідній частині, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і не потребує згоди іншої сторони, а якщо вона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду. Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 22.07.2004 у справі № 15-03/186.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2015р. позивач на підставі ст. 601 ЦК України звернувся до Банка із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: станом на 29.07.2015р. банк володіє правом грошової вимоги до позивача згідно кредитного договору №ККРОВ.1502.016 від 05.03.2014р., строк грошового зобов'язання позивача перед відповідачем сплинув 11.04.2015р. на суму 4 630 602, 52 грн., а позивач має право грошової вимоги до Банку про зарахування 1 109 886,58 грн. (подане платіжне доручення №1 від 21.05.2015р. про здійснення платежу з поточного рахунку на погашення кредитного договору №ККРОВ.1502.016 від 05.03.2014р.).

Судом встановлено, що станом на час звернення з позовом до суду, подане позивачем на виконання до банку платіжне доручення № 1 від 21.05.2015р. на суму 1 109 886,58 грн. залишилося невиконаними банком. Крім того, матеріалами справи підтверджується залишок коштів на рахунку позивача станом на 28.11.2014р. в розмірі 1 088 093, 25 грн., а на час розгляду справи в суді - в розмірі 1 110 947,14 грн., зокрема випискою ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» від 05.06.2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 р. № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 р. № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014р. розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (а.с.65).

Запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 28.11.2014 р. по 27.02.2015р. включно.

Призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» Міхна Сергія Семеновича.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку ПАТ «ВБР», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 44 від 27.02.2015р. про продовження здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» по 27.03.2015р. (включно) та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» Міхна Сергія Семеновича по 27.03.2015р. (включно) (а.с.66).

Згідно з частиною четвертою статті 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

З огляду на вищезазначене та з метою визначення офіційного статусу уповноваженої особи Фонду Міхна С.С., виконавча дирекція Фонду своїм рішенням від 27.03.2015р. №077/15 продовжила його повноваження на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВБР» з 27.03.2015р. до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР».

Також, 23.09.2015р. виконавча дирекція ФГВФО рішенням №177 продовжила повноваження тимчасового адміністратора до моменту отримання ФГВФО від НБУ рішення щодо ліквідації ПАТ «ВБР». На даний час таке рішення НБУ не прийнято.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За приписами п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Згідно п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо здійснення операцій з переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки, починаючи з наступного дня після запровадження процедури тимчасової адміністрації.

Матеріалами справи не підтверджується надходження коштів на рахунок позивача після 28.11.2014р. в розмірі 1 109 886, 58 грн., у зв'язку з чим посилання апелянта на незастосування судом ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставним.

Статтею 602 ЦК України передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації, а також ліквідації банків регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним щодо інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних вимог, якщо це зможе призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет (ч. 1 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

За приписами ст.ст. 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Отже, після початку процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зарахування зустрічних однорідних вимог у спорі з даної справи є фактично погашенням вимог кредитора на порушення порядку, установленого процедурою ліквідації банку.

Отже, з огляду на зазначене вище та враховуючи введення в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» тимчасової адміністрації, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що зарахування зустрічних однорідних вимог, про що заявлено позивачем після запровадження тимчасової адміністрації в банку - заборонено законом, призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого законом, внаслідок чого заявлені позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, рішення прийнято з наданням належної оцінки доказам по справі, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 14.09.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Диад-К» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015р. у справі № 910/20133/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015р. у справі № 910/20133/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20133/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров