ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Справа № 911/4626/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Компанії «МЕГАТРАНС» Дочірнього підприємства компанії «Палма ОСОБА_1А.» /Швейцарія/

до Приватного акціонерного товариства «Нова лінія»

про стягнення 2989064,80 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників сторін:

від пзивача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.09.2015 року);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність № 59 від 31.03.2015 року), ОСОБА_4 (довіреність № 162 від 31.03.2015 року).

обставини справи:

До Господарського суду Київської області подано позов Компанії «МЕГАТРАНС» Дочірнього підприємства компанії «Палма ОСОБА_1А.» /Швейцарія/ (позивач) до Приватного акціонерного товариства «Нова лінія» (відповідач) про стягнення 2989064,80 грн.

Позовні вимоги заявлені щодо стягнення індексації орендної плати на підставі пунктів 2.3. 8.1. та 8.2 Договору оренди від 30.05.2007 року.

Провадження у справі № 911/4626/15 порушено ухвалою від 20.10.2015 року та призначено справу до розгляду на 17.11.20015 року.

В судовому засіданні 17.11.2015 року в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 01.12.2015 року.

В судовому засіданні 01.12.2015 року позивач позовні вимоги підтримав та надав письмові заперечення на відзив відповідача.

Представник відповідача просив у позові відмовити, посилаючись на те, що вказані дії позивача є незаконними та такими, що порушують права та законні інтереси відповідача, оскільки позивач, невірно витлумачивши умови Договору оренди від 30.05.2007 року, в односторонньому порядку змінив розмір орендної плати, яка є істотною умовою Договору, без внесення відповідних змін до Договору.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, 25.05.2015 у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

30.05.2007 року між Компанією «Мегатранс» Дочірнє підприємство компанії «Палма ОСОБА_1А.» (Орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Нова лінія», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «НОВА ЛІНІЯ» (Орендар) укладено Договір оренди (далі - Договір), за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне користування наступне майно: нежитлові приміщення площею 18566,1 м. кв., які знаходяться у будівлі торгівельного комплексу за адресою Одеська обл., Біляївський р-н, км 462+828 м праворуч автодороги М-05 Київ-Одеса (надалі - ОСОБА_2).

П. 1.5.1. Договору в редакції Договору про внесення змін № 1 від 04.04.2014 року до Договору оренди передбачено, що розмір щомісячної орендної плати першого поверху приміщення (16 094 кв. м.) складає 70,00 грн. без урахування ПДВ за 1 кв. м. Загальний розмір щомісячної плати за оренду першого поверху складає суму 1126580 грн. без урахування ПДВ. Розмір щомісячної орендної плати другого поверху приміщення складає 50,00 грн. без урахування ПДВ за 1 кв. м. Загальний розмір щомісячної плати за оренду першого поверху складає суму 123650 грн. без урахування ПДВ. Зазначений розмір орендної плати може бути переглянутим у відповідності до розділу 8 цього Договору - з врахуванням річної інфляції. Окрім цього, Орендар щомісяця сплачує Орендодавцю вартість отриманих сервісних робіт з обслуговування прилеглої території, з розрахунку 8 грн. 30 коп. за 1 кв. м. без урахування ПДВ, що складає 15 000 грн.

Відповідно до п. 1.5.2. Договору в редакції Договору про внесення змін № 1 від 04.04.2014 року до Договору оренди, загальний розмір щомісячної орендної плати складає суму 1400230 грн. без урахування ПДВ.

Позивач зазначив, що він, як Орендодавець на підставі п. 2.3. Договору має право проводити один раз на рік індексацію орендної плати з урахуванням офіційного рівня інфляції, при цьому, ставка орендної плати в частині виконання п.2.3. Договору переглядається Орендодавцем один раз на початок нового календарного року (п. 8.1. Договору).

У випадку, якщо Орендодавець і Орендар згодні з розміром нової ставки орендної плати, визначення нової орендної плати, підписане ними, додається до цього Договору. Нова ставка орендної плати застосовується до її наступного перегляду, але не менше, ніж один рік оренди ОСОБА_2 (п. 8.2. Договору).

Керуючись зазначеними пунктами п.2.3., п. 8.1. Договору позивач, 24.11.2014 року та 14.01.2015 року звернувся до відповідача з листами, у яких повідомив про індексацію у 2015 році орендної плати на рівень офіційної інфляції.

На вказані листи відповідач надіслав позивачу відповідь № 77 від 16.01.2015 року, в якій заперечував проти індексації та, посилаючись на п. 8.2. Договору, зазначив, що зміна розміру орендної плати можлива лише шляхом укладання між Орендарем та Орендодавцем Додаткової угоди.

Позивач не погодився з таким трактуванням умов Договору, та 22.01.2015 року надіслав відповідачу повторний лист, у якому пояснив наступне: Договір не містить права Орендаря на відмову від індексації орендної плати один раз на рік з урахуванням офіційного рівня інфляції. При цьому, п. 8.2. Договору, на який посилався відповідач передбачає, що у разі згоди Орендаря на новий розмір орендної ставки, сторони укладаюсь додаткову угоду.

Позивач (Орендодавець) стверджує, що скориставшись правом, закріпленим у п. 2.3., п. 8.1.Договору, на початку року провів індексацію орендної плати, а не змінив розмір її ставки. До того ж п. 8.2. на відміну від п. 8.1., взагалі не містить посилань на п. 2.3. Договору, тобто позивач вважає, що п. 8.2. стосується лише випадків, коли сторони домовились змінити розмір ставки орендної плати не у звязку із зміною офіційного рівня інфляції.

У звязку з такими розбіжностями в тлумаченні пунктів 2.3., 8.1., 8.2. Договору між позивачем і відповідачем виник спір, який було передано на вирішення суду. Зокрема, рішенням Господарського суду Київської області від 25.05.2015 року у справі № 911/1259/15, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015 року, спірні пункти було розтлумачено, як вважає позивач, на його користь. Позивач стверджує, що судовим рішенням визнано його право на односторонню щорічну індексацію орендної плати і відповідне рішення з огляду на ст. 35 Господарського процесуального кодексу України має преюдиціальне значення.

У звязку з чим, позивач вважає правомірним проведення ним в односторонньому порядку індексації орендної плати на початку 2015 року, відповідно виходячи з проіндексованих сум орендної плати відповідачем орендні платежі сплачені не в повному обсязі, різниця між сплаченими відповідачем орендними платежами та сумою проіндексованої орендної плати складає 373632,79 грн. на місяць (як наведено в розрахунку позову) і за заявлений в позові період з січня 2015 року по серпень 2015 року позивач просить стягнути з відповідача 2 989 064,80 грн. різниці в орендній платі у звязку з її індексацією.

Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечував, посилаючись на невірне розуміння позивачем рішення Господарського суду Київської області від 25.05.2015 року у справі № 911/1259/15, яким встановлено право Орендодавця в односторонньому порядку переглянути розмір орендної плати шляхом корегування на офіційний розмір інфляції та не надає права в односторонньому порядку змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір ставки орендної плати без внесення відповідних змін до договору. Що, враховуючи зміст мотивувальної частини відповідного судового рішення передбачає дотримання визначеного законодавством порядку зміни умов договору.

Також, відповідач зазначив, що позивач не звертався до нього з пропозиціями щодо внесення змін до Договору в установленому чинним законодавством порядку, а саме згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України.

Дослідивши викладені в позові та у відзиві обставини, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено, що згідно з п. 2.3. Договору Орендодавець має право проводити один раз на рік індексацію орендної плати з урахуванням офіційного рівня інфляції. Порядок проведення індексації визначено Розділом 8 Договору.

Як передбачено п. 8.1. Договору, ставка орендної плати в частині виконання п.2.3. договору переглядається Орендодавцем один раз на початок нового календарного року.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що у випадку, якщо Орендодавець і Орендар згодні з розміром нової ставки орендної плати, визначення нової орендної плати, підписане ними, додається до цього Договору. Нова ставка орендної плати застосовується до її наступного перегляду, але не менше, ніж один рік оренди ОСОБА_2.

З огляду на мотивувальну частину рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/1259/15 від 25.05.2015 року, під час тлумачення спірних пунктів договору в основу судового рішення були покладені висновки виходячи з наступних норм законодавства.

Суд у справі № 911/1259/15 виходив з того, що необхідною умовою для тлумачення договору судом за статтею 213 Цивільного кодексу України є наявність у договорі будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін, і в даному випадку таким поняттям є «перегляд розміру орендної плати».

Згідно з ч.1 ст.284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ч.3 ст.762 Цивільного кодексу України, договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Частиною 1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1, 2 ст.188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Відповідно до ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд у справі № 911/1259/15 дійшов висновку, що законом не ототожнюються поняття «перегляд» та «зміна» розміру орендної плати, в контексті правовідносин найму та, зокрема, врегулювання розміру орендної плати, яка є істотною умовою договору найму, поняття «перегляд» може розумітися як визначення орендодавцем нового розміру орендної плати з урахуванням індексації, і допускається в односторонньому порядку, що і закріплено у п. 2.3. спірного Договору, а «зміна розміру орендної плати» може розумітися як підвищення або зменшення ставки орендної плати спільним волевиявленням сторін договору оренди, тобто фактично є зміною істотних умов договору, яка не допускається в односторонньому порядку, а лише за згодою сторін, що закріплено у наведених вище положеннях закону.

З огляду на наведене, суд у справі № 911/1259/15 визначив, що п. 2.3 Договору передбачає право орендодавця переглянути в односторонньому порядку розмір орендної плати з урахуванням рівня офіційної інфляції.

В рішенні суду у справі № 911/1259/15 було розтлумачено зміст п. 2.3. 8.1. та 8.2. Договору оренди від 30.05.2007 року, що п.п. 2.3., 8.1. та 8.2. Договору оренди від 30.05.2007 передбачають право орендодавця в односторонньому порядку переглянути розмір орендної плати шляхом корегування на офіційний розмір інфляції та не надає права в односторонньому порядку змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір ставки орендної плати без внесення відповідних змін до договору.

В той же час, як зазначено в Постанові Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015 року у справі № 911/1259/15, коригування орендодавцем орендної плати в односторонньому порядку, з врахуванням рівня річної інфляції, несе за собою зміни розміру орендної плати, як істотної умови договору. Що в свою чергу передбачає домовленість орендодавця і орендаря, яка фіксується в додатковій угоді до основного договору.

Таким чином, з огляду на зміст наданого в рішенні суду у справі № 911/1259/15 тлумачення п.п. 2.3. 8.1. та 8.2. Договору, суд зазначає, що Орендодавець має право в односторонньому порядку переглянути розмір орендної плати шляхом коригування на офіційний розмір інфляції, тобто без згоди Орендаря.

В той же час, оскільки коригування орендодавцем орендної плати в односторонньому порядку, з врахуванням рівня річної інфляції, несе за собою зміни розміру орендної плати, як істотної умови договору, що передбачає домовленість орендодавця і орендаря, яка фіксується в додатковій угоді до основного договору, Орендодавець не має права в односторонньому порядку змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір ставки орендної плати без внесення відповідних змін до договору.

Виходячи зі змісту понять «перегляд» та «зміна», необхідно враховувати, що перегляд є певною ініціативною дією, спрямованою на зміну розміру орендної плати у визначених Договором критеріях один раз на рік з врахуванням рівня інфляції. Тобто право перегляду в односторонньому порядку ототожнюється з правом ініціювати зміну розміру орендної плати, а саме, кожного року наполягати на встановленні розміру орендної плати з врахуванням рівня інфляції.

В той же час, зміна є певним юридичним фактом, який безумовно породжує права та обовязки стосовно нового розміру орендної плати і такий юридичний факт повинен здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, або за згодою сторін шляхом оформлення відповідної домовленості згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України, або в судовому порядку користуючись передбаченим Договором правом на односторонній перегляд орендної плати з врахуванням рівня інфляції, що також кореспондується з ч.3 ст.762 Цивільного кодексу України.

Таким чином, право Орендодавця на перегляд в односторонньому порядку орендної плати передбачає в разі відсутності згоди Орендаря, право вимоги внесення змін до Договору, які підлягають захисту в порядку ст. 651 Цивільного кодексу України.

Права ж змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір орендної плати в односторонньому порядку без внесення відповідних змін до договору Орендодавець не має, що чітко визначено в рішенні суду у справі № 911/1259/15.

Відповідно, будь-які односторонні дії Орендодавця без внесення змін до Договору, чи то за згодою Орендаря, чи в судовому порядку, не породжують зміни умов Договору в частині розміру орендної плати.

Крім того, позивачем не надано в матеріали справи жодних доказів, які фіксували б здійснені ним коригування розміру орендної плати в односторонньому порядку. Тобто відсутні будь-які належним чином оформлені, навіть односторонні, правочини щодо зміни розміру орендної плати, які за твердженням позивача породжують у відповідача відповідні зобовязання.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, виходячи з умов Договору оренди та враховуючи, що відповідачем (що не заперечується позивачем) сплачено визначені Договором орендні платежі, інших підстав виникнення у відповідача зобовязань зі сплати більшого розміру орендної плати, (відкоригованого на індекс інфляції) позивачем не доведено, вимоги про стягнення 2 989 064,80 грн. різниці в орендній платі у звязку з її індексацією не обґрунтовані і безпідставні.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги не доведені та не обґрунтовані, відповідачем спростовані, тому не підлягають задоволенню.

Щодо поданої позивачем в матеріалах справи заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, суд зазначає, що згідно з п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» передбачено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Оскільки суду не надано доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявленого позивачем заходу до забезпечення позову у даній справі, судом, у відповідності до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено з огляду на її необґрунтованість.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 04.12.2015 р.

Суддя Т.П. Карпечкін