РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/20552/15

За позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 33 243,75 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Цибізова О.О. - представник, довіреність №122 від 16.09.15 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом №12/04-570 від 03.08.15 р. до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про: 1) стягнення 27 707,64 грн. основного боргу по орендній платі з врахуванням індексу інфляції, 5 174,26 грн. пені та три проценти річних в сумі 361,26 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання по сплаті орендних платежів; 2) розірвання договору №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.11 р., укладений між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1; 3) виселення Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 з нерухомого майна (частини вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском) орендаря), що знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів», та демонтувати тимчасово огороджуючу конструкцію (кіоск), який знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів», а також стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.11 р. в частині сплати орендної плати, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість по орендним платежам за період жовтень 2014 р. - липень 2015 р. в розмірі 27 707,64 грн., за наявності якої позивачем нараховано пеню та три проценти річних. Крім того, у зв'язку з істотним порушенням відповідачем договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати позивач також просить суд розірвати договір №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.11 р., укладений між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, та зобов'язати виселити орендаря з орендованого приміщення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.15 р. позовну заяву Комунального підприємства «Київський метрополітен» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/20552/15 та призначено справу до розгляду на 16.09.15 р.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 16.09.15 р. та від 13.10.15 р. розгляд справи відкладався на 13.10.15 р. та на 27.10.15 р. відповідно. Крім того, ухвалою господарського суду міста Києва від 13.10.15 р. за клопотанням відповідача судом було продовжено строк розгляду спору у справі №910/20552/15 на п'ятнадцять днів.

У судові засідання 16.09.15 р., 13.10.15 р. та 27.10.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 16.09.15 р., 13.10.15 р. та 27.10.15 р. не з'явився.

Копії ухвал господарського суду міста Києва від 13.08.15 р., від 16.09.15 р. та від 13.10.15 р., які направлялись на адресу відповідача, вказану у позовній заяві, та адресу, яка зазначена в якості місця проживання відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, повернуті підприємством зв'язку з посиланням на закінчення терміну зберігання.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови №18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 16.09.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву №12/04-721 від 01.09.15 р. про уточнення позовних вимог, в якій уточнив адресу реєстрації відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. Вказану заяву судом розцінено як додаткові пояснення по справі та разом з доданими до неї документами судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 16.09.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли витребувані ухвалою суду від 13.08.15 р. документи та додаткові докази разом з супровідним листом №12/04-750 від 04.09.15 р. Документи разом з супровідним листом №12/04-750 від 04.09.15 р. долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.09.15 р. представником позивача подано клопотання від 16.09.15 р., в якому останній просив суд долучити до матеріалів справи документи згідно переліку. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.10.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання №12/04-921 від 12.10.15 р. про долучення до матеріалів справи додаткових документів, а також надано письмові пояснення щодо наявності або відсутності додаткових угод між сторонами до спірного договору, окрім зазначених в матеріалах справи. Заяву разом з викладеними в ній письмовими поясненнями та доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.10.15 р. до господарського суду міста Києва від відповідача надійшли: заява від 13.10.15 р. про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами звукозапису, клопотання від 13.10.15 р. про продовження строку розгляду справи №910/20552/15 та клопотання від 13.10.15 р. про відкладення розгляду справи на іншу дату. Заяву та клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 27.10.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання №12/04-989 від 12.10.15 р. про долучення до матеріалів справи додаткових документів. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 27.10.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача від 24.10.15 р. на позовну заяву, в якій останній просить суд відмовити у задоволені позову в частині розірвання договору оренди та виселення орендаря з орендованого нежилого приміщення з огляду на наступне, а саме: по-перше, Комунальне підприємство «Київський метрополітен» не є належним позивачем за даним позовом, оскільки належними позивачами за позовом, що стосується питань оренди нерухомого майна територіальної громади м. Києва може виступати або сама Київська міська рада як власник об'єкта оренди або Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради як орган, який наділений власником повноваженнями бути орендодавцем об'єкту оренди та здійснювати повноваження щодо розпорядження і управління майном, яке передається в оренду. По-друге, повідомлення Комунального підприємства «Київський метрополітен» №11-03/1415 від 31.11.12 р., №11-03/1120 від 13.11.13 р. та №147-НДД від 31.03.15 р. підписані не уповноваженими особами, відповідно є недійсними та не можуть породжувати для відповідача таких юридичних наслідків як не продовження договору оренди на новий строк та виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення орендованого приміщення. По-третє, вимога про виселення відповідача з орендованого приміщення та здійснення демонтажу конструкцій його торгівельного кіоску є неналежним способом захисту цивільних прав позивача, оскільки належними способом цивільних прав позивача у даній справі може бути примусове виконання відповідачем обов'язку в натурі шляхом передачі відповідачем на користь позивача орендованого приміщення за актом приймання-передачі. Таким чином, відповідач зазначає, що позивачем не доведені належними та допустимими засобами доказування існування підстав, передбачених ст. 783, ч. 2 ст. 261 та ст. 652 Цивільного кодексу України, для розірвання договору оренди, а тому вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині розірвання договору №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.11 р., укладений між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, та виселення відповідача з орендованого приміщення. Крім того, на твердження відповідача, внаслідок порушення позивачем вимог абзацу четвертого п. 1.7. Правил користування електричною енергією, в редакції постанови Національної комісії регулювання електроенергетики №1449 від 25.12.2008 р., та безпідставного припинення подачі електричного струму до орендованого приміщення відповідач був позбавлений можливості використовувати орендоване приміщення за його цільовим призначенням згідно договору оренди, відповідно, на думку відповідача, після 01.04.15 р. останній звільнений від відповідальності за виконання зобов'язання щодо сплати на користь позивача орендної плати. Відзив разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Про поважність причин неявки уповноваженого представника відповідача суд належним чином не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи наявність заяви представника відповідача б/н від 13.10.15 р. щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу 13.10.15 р. здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Приймаючи до уваги відсутність на час проведення судових засідань 16.09.15 р. та 13.10.15 р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками, визначені статтями 20, 22, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді стороною не заявлено.

Уповноважений представник позивача в судовому засіданні 27.10.15 р. підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до Статуту Комунального підприємства «Київський метрополітен» підприємство належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30.06.1998 р. №464-р та Київської міської державної адміністрації від 28.10.1998 р. №2155 «Про зарахування майна державного підприємства у комунальну власність територіальної громади м. Києва» і підпорядковано виконавчому органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно п.5.2 Статуту майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та закріплено за ним на праві господарського відання.

17 жовтня 2011 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець на підставі рішення Київради №591/4029 від 29.04.10 р. передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УкрМетроТунельПроект», тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (далі - об'єкт оренди), яке знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів», для торгівлі непродовольчими товарами.

Об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УкрМетроТунельПроект», тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 6,3 кв.м., згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору (п. 2.1. Договору).

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен» (п. 2.4. Договору).

Розділами 2-9 Договору сторони визначили об'єкт оренди та орендну плату, узгодили права, обов'язки та відповідальність сторін, відновлення об'єкта оренди та умови його повернення тощо.

Вказаний договір підписаний представником орендодавця, відповідачем особисто та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є комунальною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1, 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Відповідно до умов Договору орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього Договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди (п. 4.1. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у користування нерухоме майно - частину вестибюлю станції метро «Дружби народів», визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском), загальною площею 6,3 кв.м. (об'єкт оренди), що підтверджується відповідним належним чином оформленим актом приймання-передачі майна в оренду від 01.11.11 р., підписаним обома сторонами без зауважень (додаток №1 до Договору).

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як встановлено судом, відповідно до п. 9.1. Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київради №591/4029 від 29.04.10 р. діє з 17.10.11 р. по 16.10.13 р. (два роки).

За умовами п. 9.3. Договору після закінчення строку дії цього Договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Згідно приписів ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Матеріали справи не містять доказів фактичного укладення сторонами додаткових угод про зміну умов Договору або про припинення Договору у зв'язку із закінченням терміну його дії або з інших підстав.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі ч. 4 ст. 284 ГК України термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також передбачені статтею 764 ЦК України та опосередковано нормою частини четвертої статті 291 ГК України, згідно з якою правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Зокрема, відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 03.06.2008р. у справі №2-11/9948-2007 та від 18.08.2009р. у справі №2/385, та постанові Вищого господарського суду України від 16.06.2015р. у справі №925/2355/14.

Крім того, відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, викладені в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, що зі змісту статей 759, 763 та 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Як зазначалось вище, п.9.1 договору №233-У(ОР)-11 від 17.10.11 р. передбачено, що правочин є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 17.10.2011р. до 16.10.13р..

При цьому як свідчать наявні в матеріалах справи документи, листами 11-03/1415 від 30.11.12 р., №11-03/1120 від 13.11.13 р. Комунальне підприємством "Київський метрополітен" запропонувало Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 припинити дію Договору, звільнити об'єкт оренди від огороджуючих тимчасових конструкцій та передати його орендодавцю за актом приймання - передачі, а також зазначило про необхідність звернення до департаменту комунальної власності міста Києва з питання продовження терміну дії Договору оренди.

Окрім того, листом №147-НДД від 31.03.15 р., копія якого наявна в матеріалах справи, позивач повідомив орендаря про те, що строк дії Договору закінчився 16.10.13 р. та не буде продовжуватись на новий термін. Факт направлення вказаного листа на адресу відповідача підтверджується копією фіскального чеку №0423 від 01.04.15 р. та відповідним списком згрупованих поштових відправлень.

Отже, з огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що позивач висловив свої заперечення проти продовження Договору на новий строк, що виразилося у його поведінці, вчиненій ним в активній однозначній формі, доведеній до відповідача шляхом надіслання вказаних листів, тобто орендодавцем за спірним правочином було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено свій намір щодо припинення з орендарем правовідносин, що виникли на підставі Договору №233-У(ОР)-11 від 17.10.11 р..

При цьому, твердження відповідача про те, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не отримувала вказаних листів, ніяким чином не нівелюють висновків суду щодо наявності заперечень позивачем з приводу пролонгації правочину, оскільки в контексті наведених вище норм про припинення договору оренди будь-якій із сторін достатньо заявити протягом місяця після закінчення терміну дії договору про свої наміри. Тому, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Вищого господарського суду України від 06.10.2011р., від 25.06.2014р. по справах №5023/1385/11 та № 910/24379/13.

Відповідно до частини 2 статті 291 ГК України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п.9.5 Договору передбачено, що договір припиняється в разі: невиконання істотних умов договору або порушення його; закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди тощо.

Таким чином, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що орендодавцем за договором було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено заперечення проти пролонгації договору, суд дійшов висновку, що строк дії договору №233-У(ОР)-11 від 17.10.11р. закінчився 16.10.13р. та пролонгованим у відповідності до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", укладений між сторонами правочин не був.

За висновками суду, враховуючи умови Договору та приписи чинного законодавства щодо порядку укладення та продовження дії договорів оренди комунального майна, наявність відповідного рішення Київської міської ради щодо дозволу на укладення (продовження) договору оренди є однією з обов'язкових умов продовження строку дії спірного Договору. Натомість, на час проведення судового засідання 27.10.15 р. сторонами доказів існування відповідного рішення Київської міської ради суду не надано.

Як встановлено судом за матеріалами справи, в поданій позовній заяві позивач просить суд розірвати Договір №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.11 р., укладений між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Приписами частини 3 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Проте враховуючи вищенаведені висновки суду щодо закінчення строку дії договору №233-У(ОР)-11 від 17.10.2011р., у разі припинення Договору оренди внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, позовні вимоги позивача про розірвання спірного Договору оренди задоволенню не підлягають.

При цьому висновки позивача щодо пролонгації Договору оренди № 233У (Ор)-11 від 17.10.11 р. на підставі відсутності заперечень щодо продовження строку Договору судом до уваги не приймаються як такі, що спростовуються фактичним обставинами справи та наданими сторонами доказами.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 291 Господарського кодексу України та ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди припиняється, в тому числі, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

У ст. 785 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

За умовами п. 4.14. Договору після припинення дії Договору оренди та у разі відмови у продовженні Договору оренди орендар зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю. У разі невиконання пункту 4.14 в силу вступає рішення Київради.

При цьому, оплата по Договору нараховується орендодавцем та сплачується орендарем до дати фактичного повернення об'єкта оренди та підписання акту приймання-передачі.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

За умовами п.7.5 Договору у разі закінчення строку дії Договору або при його розірванні орендар зобов'язаний з актом приймання - передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням своїх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від договору оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди. В акті приймання - передачі зазначається технічний стан об'єкта оренди на дату повернення.

Окрім того, додатковою угодою № 1 від 17.10.11 р. до основного Договору сторони доповнили зміст п.3.4 та п.8 Договору, зокрема, доповнили п.8.5.6, згідно якого у разі припинення дії цього Договору орендар звільняє орендовану частину приміщення вестибюлю станції метро «Дружби народів» в термін, визначений в пункті 4.14 цього Договору, від своїх огороджуючих конструкцій. При невиконанні орендарем зазначених в цьому пункті Договору умов, орендодавець самостійно на свій розсуд розпоряджається огороджуючими конструкціями (кіосками).

Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підписання сторонами акту приймання-передачі орендованого майна з оренди в порядку ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пункту 4.14. Договору, а також доказів звільнення відповідачем орендованої частини вестибюлю станції метро «Дружби народів» від своїх огороджуючи конструкцій.

Системний аналіз вказаних норм з урахуванням положень ст. 11 ЦК України, ст. 174 ГК України та умов Договору оренди, зокрема, п.п.4.14, 8.5.6, свідчить про те, що у разі припинення договору у розумінні ст. 291 ГК України - внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, у відповідача виникає обов'язок повернути позивачу протягом тридцяти календарних днів майно з оренди.

Оскільки як стверджує позивач та не заперечено у відзиві представником відповідача, орендарем після закінчення строку дії Договору об'єкт оренди у первісний стан не приведено, не звільнено та не повернуто Комунальному підприємству «Київський метрополітен» згідно відповідного акту приймання - передачі, враховуючи, що строк дії договору №233-У(ОР)-11 від 17.10.2011р. закінчився 16.10.2013 р., суд дійшов висновку, що строк звільнення Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 об'єкта оренди, а саме частини вестибюлю загальною площею 6,3 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Дружби народів» (вестибюль), є таким, що настав.

Щодо вимоги позивача про виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з нерухомого майна (частини вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УкрМетроТунельПроект», тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, яке знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів», та демонтувати тимчасово огороджуючу конструкцію (кіоск), який знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів» суд зазначає, що статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Разом з тим відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.

Суд зазначає, що під виселенням слід розуміти звільнення приміщення, зазначеного у відповідному документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, тощо та у забороні даній особі користуватись приміщенням.

Норми ст. 20 Господарського процесуального кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України визначають такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як присудження виконання обов'язку в натурі та примусове виконання обов'язку, а отже, коли колишній орендар не звільнив приміщення після закінчення договору оренди, вимога орендодавця або визначеної ним особи виконати такий обов'язок шляхом виселення є обґрунтованою та законною.

Отже фактично визначення позивачем у прохальній частині позовної заяви такого формулювання як виселення відповідача та демонтування огороджувальної конструкції за висновками суду свідчить про те, що заявником вказано які саме дії слід вчинити для захисту його законних прав та інтересів, а заявлені Комунальним підприємством "Київський метрополітен" вимоги відповідають таким способам захисту як зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язання виконати обов'язок в натурі.

При винесенні рішення суду в цій частині позовних вимог взято до уваги правові висновки Вищого господарського суду України, викладені у постановах від 10.09.13р. у справі № 18/3399/11, від 02.06.14р. у справі № 16/17-3878-2011 та від 17.04.12р. у справі № 916/2943/13.

Згідно приписів ч. 2 ст. 84 ГПК України при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці або розстрочці виконання рішення.

Пунктом 9.1 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» зазначено, що у рішеннях суд повинен вказати найменування майна, місце його знаходження (у спорі про передачу майна), строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення.

На переконання суду, викладення резолютивної частини рішення шляхом зазначення про зобов'язання відповідача демонтувати тимчасові огороджувальні конструкції ніяким чином не буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, оскільки повністю відповідає обраним позивачем способам захисту (зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язання виконати обов'язок в натурі) та узгоджується з приписами ст. 84 Господарського процесуального кодексу України щодо змісту резолютивної частини рішення.

Окрім того суд зазначає, що укладення між сторонами Договору оренди було спрямоване на отримання відповідачем права на користування нежитловим приміщенням (частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УкрМетроТунельПроект», тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (об'єкт оренди), яке знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів», для торгівлі непродовольчими товарами, що в свою чергу породжує обов'язок відповідача сплачувати плату за користування орендованим комунальним майном.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до п. 4.2. Договору орендар зобов'язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

За умовам Договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київради №591/4029 від 29.04.10 р. та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 28.09.06 р. №34/91, та на дату підписання Договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати (Додаток №2), що є невід'ємною частиною цього Договору, становить 388,62 грн. за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на липень 2011 року складає 2 448,33 грн. без ПДВ (п. 3.1. Договору). Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць (п. 3.2. Договору). Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, відповідних цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України (п. 3.3. Договору). Додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою (п. 3.4. Договору).

Як зазначено в п. 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України 29.05.2013 № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» (далі - Постанова № 12) з урахуванням положень статей 653, 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Як зазначалось вище та узгоджено сторонами умовами п.4.14 Договору в разі невиконання орендарем обов'язку щодо передачі майна з оренди орендодавцю за актом приймання - передачі оплата по Договору нараховується орендодавцем та сплачується орендарем до дати фактичного повернення об'єкта оренди та підписання акту приймання-передачі.

Поряд з виникненням у відповідача обов'язку з поверненням майна внаслідок припинення дії Договору, основне зобов'язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, оскільки його припинення у розумінні умов договору оренди та ст. 795 ЦК України пов'язано з моментом підписання сторонами відповідного документу (акту) про повернення відповідачем предмета договору оренди, а не з закінченням строку дії договору.

У разі припинення договору оренди внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, вимога про його розірвання не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 3.6. Договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні відповідач в обумовлений Договором термін орендні платежі належним чином та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим за орендарем - Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 перед орендодавцем обліковувалась непогашена заборгованість по орендній платі за період з 10.10.14 р. по 10.07.15 р., що з урахуванням часткових оплат в сумі 7574,10 грн. становить 27 707,64 грн., і які позивач просить суд стягнути в позовній заяві.

При цьому згідно доданого до позову позивачем розрахунку заборгованості Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 станом на 21.07.15 р. та довідки КП «Київський метрополітен» № 19/22-362 від 11.09.15 р. позивач визнає за відповідачем часткову сплату грошових коштів в рахунок орендної плати за Договором в сумі 7 574,10 грн..

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією №418-ПДД від 25.05.15 р., копія якої наявна в матеріалах справи, в якій повідомляв ФОП ОСОБА_1 про наявність простроченої заборгованості за користування об'єктом оренди та вимагав терміново перерахувати на поточний рахунок КП «Київський метрополітен» наявну суму заборгованості.

Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору оренди та додаткової угоди до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та додаткової угоди на час їх підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що розмір заборгованості з орендної плати за фактичне користування орендованим майном відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 27 707,64 грн. заборгованості за оренду нежитлового приміщення з врахуванням індексу інфляції підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 27 707,64 грн..

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5 від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Окрім цього, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати за фактичне користування майном у термін, визначений умовами Договору, з урахуванням положень ч. 5 ст. 254, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України позивачем за період з 21.01.15 р. по 21.07.15 р. нараховано та пред'явлено до стягнення 5 174,26 грн. пені, а також 3% річних в сумі 361,85 грн., які останній просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку відповідно до наданих розрахунків.

Згідно пункту 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до процентів річних судом встановлено, що перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду, становить 274,88 грн. та є меншим, ніж заявлено позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних за несвоєчасну сплату орендних платежів за фактичне користування майном підлягають частковому задоволенню в сумі 274,88 грн..

Враховуючи вищевикладене, виходячи встановлених судом обставин щодо припинення дії договору №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.11 р. у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, невиконання відповідачем зобов'язання щодо сплати орендної плати за фактичне користування майном та обов'язку щодо вчасного повернення майна з оренди, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача боргу з орендної плати та 3% річних.

При цьому суд зазначає, що застосування до спірних правовідносин умов Договору в частині сплати орендної плати за фактичне користування орендованим нерухомим майном в зв'язку з неповерненням орендарем майна після припинення дії Договору не означає можливість застосування умов п. 6.2 Договору за невиконання умов Договору, зокрема, в частині нарахування та стягнення з відповідача пені в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів, але не більше встановленого законодавством України розміру, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованої позивачем в сумі 5174,26 грн. пені за період з 21.01.15р. по 21.07.15 р. задоволенню не підлягають.

Отже, оскільки позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 35, ) 27 707,64 грн. (двадцять сім тисяч сімсот сім гривень шістдесят чотири копійки) основного боргу, 274,88 грн. (двісті сімдесят чотири гривні вісімдесят вісім копійок) процентів річних та 1537,88 грн. (одну тисячу п'ятсот тридцять сім гривень вісімдесят) судового збору.

3. Виселити Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з нерухомого майна - частини вестибюлю площею 6,3 кв.м, визначеної відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УкрМетроТунельПроект», тимчасово огороджуючими конструкціями (кіоском) орендаря, яке знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів».

4. Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) здійснити демонтаж тимчасової огороджуючої конструкції (кіоск) площею 6,3 кв.м., що належить Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів».

5. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 35, ) 2436,00 грн. (дві тисячі чотириста тридцять шість гривень нуль копійок) судового збору.

6. В іншій частині позову відмовити.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 04 грудня 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон