КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2015 р. Справа№ 910/23851/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Боклан А.А. - дов. № 3079 від 15.10.2015р.

від відповідача: Савісько В.В. - дов. б/н від 12.05.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015р.

у справі № 910/23851/15 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в особі Центральної філії

до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова

компанія «Оранта»

про стягнення 18 078, 05 грн. страхового відшкодування в порядку регресу

В судовому засіданні 03.12.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2015р. Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення 18 078, 05 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що виплативши своєму страхувальнику згідно договору добровільного страхування наземного транспортного засобу (автокаско) № ДК-047/000/0000947 від 09.04.2012р. страхове відшкодування, набув права зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, якою, на думку позивача, є відповідач.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015р. у справі № 910/23851/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки, на думку апелянта, перебіг позовної давності для звернення позивача до суду розпочався з моменту виплати страхового відшкодування, а не з дати ДТП.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 17.11.2015р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2015р., у зв'язку з припиненням повноважень судді Самсіна Р.І. сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 03.12.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23.09.2015р. по справі №910/22731/15.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 03.12.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 03.12.2015р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 09.04.2012р. між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (страховик), ОСОБА_4 (страхувальник) та АТ «УкрСиббанк» (вигодонабувач) укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу (автокаско) № ДК-047/000/0000947, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону та які пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом («Skoda», д.н.НОМЕР_1), який пройшов реєстрацію в ДАІ або в інших компетентних органах, має індивідуальний (заводський) номер кузова (двигуна, шасі) і належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або на інших законних підставах, а також додатковим обладнанням до нього згідно з обраною програмою страхувальника. Строк дії Договору з 10.04.2012р. по 09.04.2013р.

Згідно розгорнутої довідки ВДАІ № 9029611 про ДТП, 30.06.2012р. о 19 год. 15 хв. в місті Києві на перехресті вул. Міська та Кільцева дорога сталася ДТП за участю автомобіля «Chevrolet», д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, та автомобіля «Skoda», д.н.НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, в результаті чого зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 20.08.2012р. у справі №3-5490/12 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні даної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу.

03.07.2012р. ОСОБА_4 звернувся до позивача із заявою-повідомленням (автокаско) №389 про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту №1756 від 04.07.2012р. про незалежну оцінку автомобіля «Skoda», вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Skoda», д.н.НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП, складає 21 981,66 грн.

Вигодонабувач за договором Каско - АТ «УкрСиббанк» звернулося до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з листом від 17.08.2012 №12-22/23164, в якому на підставі внутрішніх регламентуючих процедур та в межах встановлених повноважень просило позивача перерахувати 14 028,05 грн. страхового відшкодування на поточний рахунок вказаного банку.

Страховим актом №241/12 від 03.09.2012р. позивачем зазначену подію визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 18 078,05 грн. (за вирахуванням безумовної франшизи у сумі 240 грн.), з яких 4 050, 00 грн. необхідно зарахувати бухгалтерії центральної філії як оплату чергових частин платежу за Договором каско, а 14 028, 05 грн. страхового відшкодування необхідно перерахувати згідно із заявою від 17.08.2012 №12-22/23164 на рахунок АТ «УкрСиббанк».

На підставі вказаного акта позивачем було перераховано на поточний рахунок АТ «УкрСиббанк» страхове відшкодування у сумі 14 028,05 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1251від 03.09.2012р.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Chevrolet», д.н. НОМЕР_2, на момент ДТП була застрахована ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується витягом М(Т)СБУ по Полісу № АВ/5706035 (а. с. 63). Термін дії полісу з 03.04.2012р. по 02.04.2013р.

Згідно даного полісу передбачено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, в сумі 50 000, 00 грн. та передбачено франшизу в розмірі 510, 00 грн.

ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до ПАТ НАСК «Оранта» із претензією від 28.08.2014 №241/12, в якій вимагало протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії перерахувати сплачене позивачем страхове відшкодування в сумі 18 078,05 грн. на поточний рахунок ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що за змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень ст. ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування».

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 262 ЦК УКраїни).

Підсумовуючи викладене, можна зробити наступні висновки:

1. Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди.

2. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ВАТ «НАСК «Оранта», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Chevrolet», д.н. НОМЕР_2, ОСОБА_5, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ВАТ «НАСК «Оранта», оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не ч. 6 ст. 261, ст. 1191 ЦК України, на які посилається позивач.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015р. у справі №3-303гс15 (№910/22731/14).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, ДТП сталася в місті Києві 30.06.2012р. о 19 год. 15 хв. на перехресті вул. Міська та Кільцева дорога за участю автомобіля «Chevrolet», д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, та автомобіля «Skoda», д.н.НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

В даному спорі відповідачем заяву про пропуск позивачем строку позовної давності фактично викладено у відзиві на позовну заяву.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач у справі дізнався про порушення свого права на отримання страхового відшкодування 30.06.2012р., тобто в день скоєння ДТП, а позовну заяву подав до суду лише 02.09.2015р., тобто зі спливом строку позовної давності.

При цьому, посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 25.02.2015р. у справі №3-9гс15 щодо наявності регресу та порядку обчислення строку з дати виплати страхового відшкодування, а не з дати ДТП, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. у справі №3-303гс15 (№910/22731/14) судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважала за необхідне відійти від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 3-9гс15, на яку також посилався заявник у справі №3-303гс15 (№910/22731/14).

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, рішення прийнято з наданням належної оцінки доказам по справі, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 26.10.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015р. у справі № 910/23851/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015р. у справі № 910/23851/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23851/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала