ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р.Справа № 922/5797/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецизвесть" м. Дніпропетровськ
до Акціонерної компанії "Харківобленерго" м. Харків
про визнання недійсною угоди та стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. б/н від 03.06.2015р.;

відповідача - ОСОБА_2, дов. № 01-42юр/3215 від 30.04.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати додаткову угоду від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р., укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецизвесть" та Акціонерною компанією "Харківобленерго", недійсною; стягнути з відповідача 614 075,11грн., сплачених за небаланс електричної енергії, відповідно до умов додаткової угоди від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р.; 90 252,29грн. попередньої оплати, а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

В судовому засіданні 25.11.2015р., в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 30.11.2015р. Після перерви судове засідання продовжено.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що додаткова угода до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. була укладена позивачем 21.11.2014р. всупереч вимог чинного законодавства України, а також під впливом тяжкої для Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецизвесть" обставини і на вкрай невигідних умовах. Позивач вважає, що витрати, пов'язані з доставкою електричної енергії в точку продажу має покривати електропередавальна організація, а тому сплачені позивачем на підставі спірної додаткової угоди кошти у загальній сумі 614 075,11грн. (вартість небалансу електричної енергії в сумі 608 704,37грн. та штрафних санкцій за несвоєчасну сплату позивачем цих витрат в сумі 5 370,74грн.) підлягають поверненню.

Крім того, позивачем було зроблено передплату за договором про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. в розмірі 90 252,29грн., яку позивач також просить повернути.

Представник відповідача у відзиві на позов, доповненнях до нього та в судовому засіданні проти позову заперечує повністю, просить в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність позивачем обставин, викладених у позові, та на відсутність доказів того, що спірна додаткова угода від 21.11.2014р. не відповідає вимогам Цивільного кодексу України.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

04.02.2011р. між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецизвесть" (позивач) укладено договір про постачання електричної енергії № 60-576 (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач (постачальник) зобов'язався продавати позивачу для забезпечення потреб електроустановок позивача з дозволеною потужністю, зазначеною у додатку № 3.1 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до цього договору, а позивач оплачувати її вартість та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, які є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п.2.2.2 договору відповідач зобов'язався постачати електричну енергію, як різновид товару в обсягах, визначених у розділі 5 договору, з урахуванням умов розділів 6, 7 договору, відповідно до додатку № 1 "Договірні величини електроспоживання".

У п.7.2 договору сторони погодили, що у разі встановлення розрахункових засобів обліку не на межі балансової належності електричних мереж електропередавальної організації та споживача, обсяг спожитої електроенергії визначається шляхом збільшення (зменшення) обсягів електричної енергії, визначених відповідно до показів розрахункових засобів обліку, на величину обсягу розрахункових втрат електроенергії у ділянці електричної мережі (з урахуванням трансформаторів) від межі балансової належності до місця встановлення розрахункових засобів обліку.

Додатком № 11 до договору затверджено схему для розрахунку платних витрат (а.с.128).

Відповідно до цього додатку розрахунковий засіб обліку позивача знаходиться на межі балансової належності електричних мереж ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат".

У додатку № 3.2 до договору сторони встановили, що споживання електричної енергії за лічильником позивача віднімається від лічильників ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" (а.с.127).

Порядок та умови здійснення розрахунків визначено сторонами у додатку № 2 до договору "Порядок розрахунків".

14.02.2011р. між Відкритим акціонерним товариством "Куп'янський цукровий комбінат" та позивачем було укладено договір про технічне забезпечення електропостачання споживача № 36У/23, відповідно до умов якого Відкрите акціонерне товариство "Куп'янський цукровий комбінат", як власник мереж, зобовязався забезпечувати технічну можливість передачі електричної енергії відповідачу в обсягах, згідно з договором про постачання або про купівлю-продаж електричної енергії, з показниками допустимих відхилень від стандартних умов надання обсягу електричної енергії та рівня дозволеної потужності за класами напруги, а позивач, як споживач, зобовязався дотримуватись встановленого режиму споживання електричної енергії та своєчасно оплачувати отримані послуги.

У зв'язку з завершенням ліквідаційної процедури Відкритого акціонерного товариства "Куп'янський цукровий комбінат", останній у вересні 2014р. повідомив позивача про неможливість подальшого виконання умов договору про технічне забезпечення електропостачання споживача № 36У/23 від 14.02.2011р. та неможливість подальшого обслуговування електричних мереж.

На підставі розпорядження Куп'янського РВЕ № 6857, 15.07.2014р. було проведено повне відключення струмоприймачів ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" від електропостачання, що підтверджується актом про здачу пломб під збереження від 15.07.2014р. (а.с.130-131).

Враховуючи викладене, позивач звернувся до відповідача з листом від 29.10.2014р. за вих. № 25 для вирішення питання щодо здійснення оплати за електричну енергію безпосередньо до АК "Харківобленерго". У своїй відповіді від 25.11.2014р. № 06-46е/05-39506) відповідач запропонував позивачу у разі не бажання залежати від основного споживача звернутись до АК "Харківобленерго" з відповідною заявою про приєднання та підключення до електричних мереж компанії (а.с.34-35).

21.11.2014р. між позивачем, який є субспоживачем ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.11.2011р., відповідно до умов якої сторони дійшли згоди доповнити договір № 60-576 від 04.11.2011р. пунктом 8.5 наступного змісту: "У разі повного відключення від електропостачання струмоприймачів основного споживача небаланс електричної енергії у мережах основного споживача розподіляється між субспоживачами пропорційно до частки споживання ними електричної енергії".

Відповідно до умов даної додаткової угоди, відповідач здійснював нарахування небалансу електричної енергії, що становить різницю між обсягом електричної енергії, зафіксованим розрахунковим засобом обліку основного споживача ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" та обсягом споживання його субспоживачів.

Договір про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. між сторонами розірваний з 31.07.2015р., про що укладено відповідну додаткову угоду від 28.07.2015р.

Позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р., позивач обґрунтовує наступним.

Позивач вважає, що всі витрати, пов'язані з доставкою електричної енергії в точку продажу субспоживачу - ТОВ "Укрспецизвесть" має покривати електропередавальна організація, тому субспоживач ТОВ "Укрспецизвесть" не повинен здійснювати оплату втрат електричної енергії в технологічних мережах основного споживача, це суперечить вимогам чинного законодавства та є підставою для визнання додаткової угоди від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. недійсною.

На думку позивача, відповідач фактично, скориставшись особливістю отримання позивачем електричної енергії через технологічні електричні мережі основного споживача ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат", за відсутності іншої для підприємства альтернативи, змусив підписати додаткову угоду, яка передбачає покриття всіх витрат електропередавальної організації, пов'язаних з доставкою електричної енергії в точку продажу, що мало для підприємства негативні наслідки у вигляді додаткових витрат, що є підставою для визнання спірної додаткової угоди недійсною відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, як правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах під впливом тяжкої обставини.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1-3, 5 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбачених законом.

Позивач, в обґрунтування позову, не навів конкретну норму закону, яку, на його думку, порушує оспорюваний правочин.

Також, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вже було встановлено судом, сторони у п.7.2 договору про постачання електричної енергії від 04.02.2011р. № 60-576 погодили, що у разі встановлення розрахункових засобів обліку не на межі балансової належності електричних мереж електропередавальної організації та споживача, обсяг спожитої електричної енергії визначається шляхом збільшення (зменшення) обсягів електричної енергії, визначених відповідно до показів розрахункових засобів обліку, на величину обсягу розрахункових втрат електроенергії у ділянці електричної мережі від межі балансової належності до місця встановлення розрахункових засобів обліку.

Додатком № 11 до зазначеного вище договору затверджено схему для розрахунку платних витрат.

З даної схеми судом вбачається, що розрахунковий засіб обліку позивача знаходиться на межі балансової належності електричних мереж ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат". Крім того, у додатку 3.1 до договору, який є його невід'ємною частиною, сторони встановили, що споживання електричної енергії за лічильником позивача віднімається від лічильників ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат".

У п.6.28 Правил користування електричною енергією (зі змінами, внесеними Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 04.02.2010р. № 105 та зареєстрованими Міністерством юстиції України 23.04.2010р. за № 304/17599) зазначено, що технологічні втрати електричної енергії в мережах споживача розподіляються між суб'єктами господарювання пропорційно обсягу переданої цими мережами належної електричної енергії відповідним суб'єктам господарювання, включаючи споживача - власника.

У разі використання технологічних електричних мереж власника електричних мереж (основного споживача) для електрозабезпечення електроустановок декількох суб'єктів господарювання величина витрат на утримання цих технологічних електричних мереж розподіляється пропорційно обсягам електричної енергії, що надійшла в мережі відповідних суб'єктів господарювання та обсягу електричної енергії, використаної власником електричних мереж (основним споживачем), відповідно до складеного балансу електричної енергії за базовий період (п.6.32 зазначених вище Правил).

Відповідно до п.6.25 Правил у разі встановлення розрахункових засобів обліку не на межі розподілу балансової належності електромереж значення обсягу електричної енергії, визначеного за показами такого засобу обліку, приводиться до відповідної мережі балансової належності електромереж, а саме: витрати електричної енергії на ділянці мережі від точки обліку до точки вимірювання відносяться на рахунок організації, на балансі якої перебуває зазначена ділянка мережі.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що оскаржувана додаткова угода містить умову її застосування, а саме: у разі повного відключення від електропостачання струмоприймачів основного споживача, та лише у цьому разі сторони погодили умову про розподілення небалансу електричної енергії у мережах основного споживача між субспоживачами пропорційно до частки споживання ними електричної енергії.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що додаткова угода від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р., укладена між сторонами, не порушує прав та законних інтересів сторін та відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами основного договору.

Також, суд вдруге вважає за необхідне зазначити, що позивачем, в обґрунтування позову, не було вказано закону та конкретної норми цього закону, яку порушує спірна додаткова угода.

Що стосується посилань позивача на те, що оспорювана додаткова угода укладена під впливом тяжких обставин на невигідних умовах у зв'язку із тим, що не укладення цієї додаткової угоди призведе до повного відключення товариства позивача від електричної енергії, що в свою чергу, повністю зупинить виробничу діяльність позивача та призведе до банкрутства, чим скористався відповідач, а тому з урахуванням положень ст. 233 та ст. 215 Цивільного кодексу України, зазначені обставини є підставою для визнання додаткової угоди недійсною, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним додаткової угоди, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Таким чином, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.

При цьому правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами може бути, зокрема, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст.233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Позивачем суду доведено не було існування в нього тяжких обставин (їх крайньої форми), наявності вкрай невигідних умов та причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та укладеним правочином. Позивач суду не довів можливість вчинення оспорюваного правочину не на таких умовах, на яких його було укладено.

Враховуючи викладене, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання оспорюваної угоди недійсною.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 614 075,11грн., сплачених позивачем на виконання умов додаткової угоди від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р., суд зазначає, що дані позовні вимоги є похідними від позовної вимоги щодо визнання зазначеної вище додаткової угоди, а тому також відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати в розмірі 90 252,29грн., сплачену позивачем на виконання умов договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно акту звірки розрахунку за послуги використання електричної енергії станом на 01.09.2015р. по абонементу (особовий рахунок 60576) ТОВ "Укрспецизвесть" рахується передплата, внесення якої передбачено умовами договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. Оскільки даний договір між сторонами розірвано, а відповідач до теперішнього часу грошові кошти в розмірі 90 252,29грн. не повернув, тому позивач вважає про наявність правових підстав для повернення сплаченої ним суми попередньої оплати.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Предметом договору № 60-576 від 04.02.2011р. є поставка електроенергії як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір про постачання електричної енергії є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як було встановлено судом договір про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. з 31.07.2015р. між сторонами був розірваний, про що між сторонами було укладено додаткову угоду від 28.07.2015р.

Відповідно до акту звірки розрахунку за послуги використання електричної енергії станом на 01.09.2015р. по абонементу (особовий рахунок 60576) ТОВ "Укрспецизвесть" рахується передплата, починаючи із серпня 2015року в розмірі 90 252,29грн. (а.с.99).

Як зазначив позивач, відповідач після розірвання договору грошові кошти не повернув.

За приписами ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобовязання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, при чому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму предявлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати повернення зробленої ним на користь відповідача передплати за договором, оскільки відповідач свої договірні зобовязання належним чином не виконав, товар за договором не поставив та на час звернення позивача з відповідним позовом до суду правовідносини сторін за спірним договором є припиненими.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач поставив позивачу товар, за який було проведено попередню оплату у розмірі 90 252,29грн. (за серпень 2015року), а також відсутні докази повернення цієї суми.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що відповідач не поставив позивачу товар, не повернув сплачену позивачем суму попередньої оплати, докази на підтвердження повернення ним суми попередньої оплати в розмірі 90 252,29грн. у справі відсутні, суд дійшов висновку що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 233, 610, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові частково.

Стягнути з Акціонерної компанії "Харківобленерго", (61037, м. Харків, вул.Плеханівська,149, п/р 07 в АТ "Ощадбанк" м. Харкова, МФО 351823, п/р НОМЕР_1 в ПАТ "Мегабанк", МФО 351629) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецизвесть", (49010, м. Дніпропетровськ, пр-т Гагаріна, 99/188, р/р 8730 в АТ "ОТП Банк", МФО 300528) - 90 252,29грн. попередньої оплати, 1 353,78грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною додаткової угоди від 21.11.2014р. до договору про постачання електричної енергії № 60-576 від 04.02.2011р. - відмовити.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів в розмірі 614 075,11грн. - відмовити.

Повне рішення складено 07.12.2015 р.

Суддя ОСОБА_3