РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Справа № 903/764/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Романчук М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув;

від третьої особи: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" на рішення господарського суду Волинської області від 07.09.15р. у справі № 903/764/15 (суддя Бондарєв Сергій Васильович)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Банк "Київська Русь"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ"

за участю тетрьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: ОСОБА_2

про стягнення в сімі 756 639 грн 44 коп.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3 (надалі - Позивач) звернулось в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с. 3-4) до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІРС Сістем» (надалі Відповідач), в якій просить стягнути з Відповідача 700 000 грн основної заборгованості за кредитом, 39 583 грн 56 коп. простроченні проценти, 1 014 грн 43 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів, 10 356 грн 16 коп. сума пені за несвоєчасну сплату кредиту, 5 178 грн 08 коп. відповідальність за погашення строку погашення кредиту, 507 грн 21 коп. відповідальність за порушення строку погашення процентів.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 26 серпня 2015 року (а.с. 62-63), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (надалі Третя особа)

Рішенням господарського суду Волинської області від 7 вересня 2015 року (а.с. 93-96), з підстав, висвітлених у даному рішенні, позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 700 000 грн основної заборгованості за кредитом, 39 583 грн 56 коп. заборгованості по процентам, 10 356 грн 15 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту, 1 014 грн 43 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязання по оплаті процентів, 5 178 грн 08 коп. річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту, 507 грн 21 коп. річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті процентів. Також, даним судовим рішенням було покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 132 грн 79 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 102-105) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 7 вересня 2015 року в даній справі скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що зобовязання Відповідача за кредитним договором є припиненим у звязку з виконанням, що мало місце з боку Відповідача. Також, апелянт зауважує, що заяви Відповідача про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором та договором поруки були розцінені Позивачем як заяви про зарахування зустрічних вимог.

Ухвалою суду від 6 жовтня 2015 року (а.с. 101) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 4 листопада 2015 року на 15 годину 10 хвилин.

Позивач не скористався правом подачі письмового відзиву на апеляційні скарги, що у відповідності частини 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду.

Ухвалою суду від 4 листопада 2015 року, з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд справи було відкладено на 7 грудня 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Представники Позивача, Відповідача та Третьої особи в судове засідання від 7 грудня 2015 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 142-144). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 6 жовтня 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.); при цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і в них міститься апеляційна скарга Відповідача, в котрій висвітлена його позиція, так як і зважаючи на закінчення двомісячного строку, встановлено для розгляду справи, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України - колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача, Відповідача та Третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 7 вересня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено кредитний договір № 5802-20/15-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (надалі Договір; а.с. 78-12).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Позивач відкриває Відповідачу відновлювальну кредитну лінію та зобовязується надати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим Договором, а Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Підпунктом 1.1.1 Договору передбачено, що ліміт кредитної лінії 903 000 грн.

Як вбачається з підпунктів 1.1.2-1.1.5 Договору: кінцевий термін повернення кредиту 21 серпня 2014 року, ціль використання кредиту поповнення обігових коштів, тип процентної ставки фіксована; процентна ставка за користування кредитом 17 % річних.

Пунктом 3 Договору передбачено, що: виконання Відповідачем зобов'язань за Договором (повернення кредиту, сплата процентів за користування ним, винагород банку, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується, зокрема, заставою майнових прав за договором банківського вкладу.

Згідно пункту 4.3 Договору, проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту, зазначену підпунктом 1.1.2 Договору; проценти нараховуються на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році (метод факт/факт).

Відповідно до підпункту 6.1.3 Договору, Відповідач зобов'язаний своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування ним та винагороду, передбачену Договором.

В свою чергу підпунктом 6.1.4 Договору визначено, що: Відповідач також зобовязався достроково повернути всю заборгованість за Договором, а саме: повернути всю суму кредиту, сплатити усі нараховані проценти, винагороди банку, штрафні санкції (за наявності), а також сплатити всі інші платежі, передбачені договором, у випадках, строки та в порядку, передбачених його пунктами 9.1, 9.2; невиконання Відповідачем зазначених зобов'язань є підставою для здійснення банком договірного списання суми заборгованості позичальника за договором та/або примусового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно) суми заборгованості за Договором.

Пунктами 8.1-8.3 Договору передбачено, що: у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку Відповідач сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення; у випадку порушення Відповідачем строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів, Відповідач зобов'язався сплатити суму заборгованості за кредитом, нараховані проценти та інші платежі згідно з Договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення; Відповідач зобов'язався сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення виконання зобов'язань за Договором, починаючи з дня, наступного за днем, коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання.

Згідно підпункту 9.2.1 Договору, Позивач має право зупинити подальше кредитування Відповідача та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, винагород, штрафних санкцій та інших платежів, що передбачені Договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Відповідачем та/або поручителями (заставодавцями, гарантами) умов Договору та/або договорів забезпечення, а Відповідач зобов'язався протягом 5 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги, або в інший строк, встановлений у відповідній вимозі, повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти, винагороди, інші платежі за договором та штрафні санкції, а також відшкодувати збитки, у разі настання будь-якого з наступних випадків, зокрема, порушення Відповідачем строків (термінів) сплати платежів, що встановлені Договором.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що: Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє до моменту повного виконання сторонами зобов'язань за Договором.

На підставі заяви Відповідача про надання грошових коштів в сумі 700 000 грн. від 22 січня 2015 року (а.с. 14) відповідно до меморіального ордеру № 5003 від 22 січня 2015 року Позивач надав Відповідачу кредит в розмірі 700 000 грн (а.с. 13).

У звязку з неналежним виконанням Відповідачем умов Договору, непогашенням заборгованості у встановлений строк, Позивач звернувся до нього з повідомленням № 08/4 від 6 квітня 2015 року (а.с. 15) про сплату заборгованості в строк до 27 травня 2015 року та вжиття заходів щодо повного погашення заборгованості за відсотками в сумі 17 835 грн 62 коп. та штрафних санкцій у відповідності до пунктів 8.1-8.2 Договору. При цьому, вказано, що в разі непогашення вищезазначеної заборгованості добровільно у наданий строк, Позивач буде змушений звернутися до суду для вирішення питання про примусове стягнення зазначених сум (доказ направлення даного повідомлення Відповідачу знаходиться на а.с. 16).

Однак, вказані вимоги залишені Відповідачем без відповіді та задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, котрі б вказували на погашення боргу та штрафних санкції за Договором.

В зв'язку з непогашенням Відповідачем заборгованості за Договором Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача щодо стягнення основної заборгованості в сумі 700 000 грн, 39 583 грн 56 коп. прострочених процентів, 1 014 грн 43 коп суми пені за несвоєчасну сплату процентів, 10 356 грн 16 коп. суми пені за несвоєчасну сплату кредиту, 5 178 грн 08 коп. за порушення строку погашення кредиту, 507 грн 21 коп. за порушення строку сплати процентів.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В частині 2 статті 345 Господарського кодексу України визначено, що: кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі; у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Водночас, частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений говором або законом.

Стаття 626 Цивільного кодексу України, встановлює поняття договору, відповідно до якої, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач не виконав умови Договору в частині повернення коштів, що стало підставою для звернення Позивача з позовом про стягнення з Відповідача 700 000 грн.

Як уже було зазначено вище в даній судовій постанові Позивачем на виконання умов Договору на рахунок Відповідача були перераховані кредитні кошти в сумі 700 000 грн, що в свою чергу підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером № 5003 від 22 січня 2015 року (а.с. 13).

Натомість, Відповідач, в порушення умов Договору та взятих на себе зобов'язань, з травня 2015 року припинив сплату відсотків, з огляду на що, 22 травня 2015 року Позивач звернувся до Відповідача з повідомленням про відкликання кредиту та з вимогою про погашення заборгованості, яке в свою чергу залишене без відповіді та задоволення.

Як вбачається з підпунктів 1.1.2-1.1.5 Договору: кінцевий термін повернення кредиту 21 серпня 2014 року, ціль використання кредиту поповнення обігових коштів, тип процентної ставки фіксована; процентна ставка за користування кредитом 17 % річних.

Оскільки, Відповідач свої зобов'язання по Договору в частині повернення коштів не виконав, у Відповідача перед Позивачем утворилась заборгованість в розмірі 700 000 грн. та по прострочених відсотках в розмірі 39 583 грн 56 коп..

При цьому, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність будь-яких доказів на підтвердження погашення вказаної заборгованості Відповідачем.

З огляду на усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд вважає позовну вимогу Позивача про стягнення з Відповідача 700 000 грн основного боргу та 39 583 грн 56 коп. прострочених відсотків правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі та залишає судове рішення в цій частині без змін.

Окрім того, Позивач просив стягнути з Відповідача 10 356 грн 16 коп пені за несвоєчасне виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту та 1 014 грн 43 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязання по оплаті процентів.

Відповідно до пункту 8.1 Договору, у випадках порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород Позивачу Відповідач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що: у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором правові наслідки, зокрема сплата неустойки - штрафу, пені, які обчислюються відповідно до статті 549 цього Кодексу.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Як визначено статтею 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно; якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статтей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Дослідивши розрахунок пені за несвоєчасну сплату кредиту та пені за несвоєчасну сплату процентів (а.с. 6-7), Рівненський апеляційний господарський суд погоджується з вірністю проведеного розрахунку і, відповідно задовольняє позовні вимоги в цій частині та стягує з Відповідача на користь Позивача 10 356 грн 16 коп пені за несвоєчасне виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту та 1 014 грн 43 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязання по оплаті процентів.

Враховуючи усе вищевказане, суд залишає судове рішення господарського суду Волинської області і в цій частині без змін.

Водночас, крім суми основного боргу та пені, Позивач просив стягнути з Відповідача тридцять відсотків річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту в розмірі 5 178 грн 28 коп. та тридцять відсотків річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті процентів в розмірі 507 грн 21 коп..

Відповідно до пункту 8.2 Договору, у випадку порушення Відповідачем строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів, Відповідач зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованим процентам та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказано вище у даній судовій постанові, Відповідачем свої зобовязання по Договору виконано не в повному обсязі (в наслідок чого у Відповідача виникла заборгованість перед Позивачем за коритсуання кредитними коштами).

Дослідивши розрахунок тридцяти відсотків річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту та тридцяти відсотків річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті процентів (а.с. 6-7), Рівненський апеляційний господарський суд погоджується з вірністю проведеного розрахунку і, відповідно задовольняє позовні вимоги в цій частині та стягує з Відповідача на користь Позивача 30% річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті тіла кредиту в розмірі 5 178 грн 28 коп. та 30 % річних за прострочення виконання зобовязання по оплаті процентів в розмірі 507 грн 21 коп..

Враховуючи усе вищевказане, суд залишає судове рішення господарського суду Хмельницької області і в цій частині без змін.

Водночас, апеляційний суд не бере до уваги доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, що зобов'язання по кредитному договору є припиненими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 22 січня 2015 року між Позивачем та Третьою особою, який є засновником (згідно підпункту 1.2.1 Статуту Відповідача) та директором Відповідача, укладений договір застави майнових прав № 5804-20/15-6 за договором банківського вкладу (надалі Договір застави (а.с. 55-58).

Відповідно до пункту 1.1 Договору застави: Третя особа як майновий поручитель Відповідача з метою забезпечення належного виконання основного зобовязання передає в заставу, а Позивач приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених цим Договором, майнові права за Договорорм банківського вкладу, які, зокрема, полягають у праві Третьої особи вимагати від Позивача повернення вкладу в сумі 50 000 грн та сплати нарахованих на вклад процентів в порядку та строки, визначені Договором банківського вкладу.

Пунктом 1.2 Договору застави передбачено, що: погоджена сторонами вартість Предмета застави становить 50 000 грн.

У відповідності до статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконаня боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором; частина 6 цієї ж статті передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

У відповідності до частини 2 статті 582 Цивільного кодексу України, оцінка предмету застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмет; застави не встановлений договором або законом.

Як вбачається з додатків до апеляційної скарги, 24 березня 2015 року Третя особа звернулася до Позивача із заявою, відповідно до якої повідомляла про те, що між нею і Позивачем були укладені договори банківського вкладу № 143243-56 від 25 грудня 2014 року в сумі 50 000 дол. США та № 5795-56 від 22 січня 2015 року в сумі 50 000 дол. США, в зв'язку з чим просить достроково розірвати вказані договори без перерахування відсотків, здійснити продаж 100 000 дол. США на міжбанківській валютній біржі та зарахувати гривневий еквівалент на погашення зобов'язань Відповідача перед Позивачем по Договору (а.с. 112 113).

В свою чергу, Позивач своїм листом від 30 березня 2015 року за № 36/56 повідомив, що вказана заява про залік зустрічних однорідних вимог задоволенню не підлягає, оскільки це може призвести до порушення черговості у задоволенні вимог кредиторів (а.с. 114).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 березня 2015 року № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», , МФО 319092, місцезнаходження: вул. Хорива, 11-А, м. Київ, 04071. Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» призначено ОСОБА_3. Вказані відомості є загальнодоступними та можуть бути отримані в мережі Інтернет за адресою: (http://www.fg.gov.ua/news/ogoloshennya-pro-zaprovadjennya-timchasovoyi-administratsiyi-ta-priznachennya-upovnovajenoyi-osobi-fbndu-v-pat-bank-kiyivska-rus-1170.html).

Статтею 602 Цивільного кодексу України встановлені обмеження щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема, не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що: кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Стаття 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що: цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

З огляду на що, колегія суду констатує, що норми наведеного закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але і регулюють будь-які відносини, які виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, в тому числі відносини з клієнтами фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Статті 1, 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюють, що: тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Між тим, нормами статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом, нарахування відсотків за зобов'язанням банку перед кредиторами.

Відповідно до частини 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

При цьому, у будь-якому випадку в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватись у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим припинення зобовязань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є недопустимим.

Крім того, судова колегія звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України у постановах від 3 жовтня 2011 року та від 10 жовтня 2011 року, згідно з якою, зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку є неможливим, оскільки це призвело б до порушення порядку задоволення вимог кредиторів, встановленого статтею 96 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, Третя особа із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог звернулася до Позивача 24 березня 2015 року, тоді як в Позивача вже була запроваджена тимчасова адміністрація, колегія суддів вважає, що в силу вимог статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зарахування не відбулося, у зв'язку з чим зобовязання за Договором не припинилися, а тому позовні вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими.

Крім того, колегія суддів оцінює критично твердження Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі (а.с. 104) з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права, внаслідок відмови у задоволенні клопотання Відповідача про зупинення провадження у даній справі, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 7 вересня 2015 року Відповідач звернувся до господарського суду Волинської області з заявою про зупинення провадження у даній справі до вирішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області справи за позовом ОСОБА_2 до Позивача (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Позивач) про визнання дій протиправними, зобов'язання виконання умов договору та визнання зобов'язань припиненими.

Вказана заява обгрунтована тим, що однією з позовних вимог, що розглядається Луцьким міськрайонним судом Волинської області є вимога про визнання припиненим зобов'язання сторін, що випливають з кредитного договору, стягнення заборгованості на підставі якого є предметом спору у даній справі.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно пункту 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі; зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

З огляду на усе вищеописане, судова колегія доходить висновку, що Відповідачем не доведено неможливість розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, та зважаючи на те, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості в зв'язку з неналежним виконанням умов Договору, при цьому, в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактів, необхідних для повного і всебічного розгляду справи по суті, а тому, на переконання колегія суддів, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зупинення провадження у справі.

Колегія суду зауважує, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на усе вищевказане у цій постанові та з огляду на докази наявні у матеріалах справи, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі є надуманими, безпідставними, а тому до уваги колегією суду не беруться.

Враховуючи усе вищевказане Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Волинської області без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС Сістем" -

залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 7 вересня 2015 року в справі № 903/764/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 903/764/15 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.