ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа № 911/4707/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Вовченко А. В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 19.08.2015 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 1 від 20.08.2015 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Компанії „Arbicom LLC, м. Сейлем, Штат Орегон, Сполучені Штати Америки

до Державного підприємства „Димерське лісове господарство, с. Катюжанка, Вишгородський район

про визнання правочину недійсним

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія „Arbicom LLC звернулась в господарський суд Київської області із позовом до ДП „Димерське лісове господарство про визнання недійсним контракту № 09/02 від 02.09.2013 р., укладеного між ДП „Димерське лісове господарство та Компанією „Arbicom LLC.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невідповідністю договору, укладеного між ДП „Димерське лісове господарство та Компанією „Arbicom LLC, положенням Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, інших нормативно-правових актів, так як вказаний договір був укладений без проведення аукціону, та відповідно відсутністю відповідних повноважень у директора ДП „Димерське лісове господарство фізичної особи ОСОБА_3 на укладення із Компанією „Arbicom LLC спірного контракту № 09/02 від 02.09.2013 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.10.2015 р. порушено провадження у справі № 911/4707/15 за позовом Компанії „Arbicom LLC до ДП „Димерське лісове господарство про визнання правочину недійсним і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 04.11.2015 р.

04.11.2015 р. у судовому засіданні представник відповідача надав документи, витребувані судом, та відзив б/н б/д на позовну заяву, у якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

04.11.2015 р. у судовому засіданні судом оголошено перерву до 18.11.2015 р.

18.11.2015 р. у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено контракт № 09/02, згідно з умовами п. 1.1. якого продавець продає, а покупець купує на умовах FCA склад продавця згідно правил „Інкотермс-2000, лісоматеріали круглі (сосна пиловочник код УКТ ВЕД НОМЕР_1) свіжовирублені невикоренені, в кількості 10 000 куб.м., в асортименті, зазначених у додатку № 1 до контракту.

Згідно з п. 1.2. контракту при укладенні та виконанні контракту сторони керуються нормами діючого законодавства України.

Відповідно до п. 3.1. контракту ціна товару, що продається по даному контракту встановлюється в доларах США на умовах FCA склад продавця.

Пунктом 3.2. контракту передбачено, що загальна вартість даного контракту складає 510 000, 00 доларів США.

Пунктом 10.1. контракту передбачено, що сторони зобовязуються вирішувати спори і розбіжності, що можуть виникнути між ними у звязку з або виникаючі із виконання даного контракту, шляхом переговорів. Якщо сторони не прийдуть до згоди, то спори передаються в Міжнародний комерційний арбітражний суд при ТПП України. Рішення арбітражного суду є кінцевим для виконання обома сторонами.

Пунктом 11.7. контракту визначено строк його дії, згідно якого договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2013 р.

02.09.2013 р. між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № 1 до контракту № 09/02 від 02.09.2013 р., згідно з умовами п. 1. якої сторони дійшли згоди викласти п. 10.1. у наступній редакції: „Сторони зобовязуються вирішувати спори і розбіжності, що можуть виникнути між ними у звязку з або виникаючі із виконання даного контракту, шляхом переговорів. Якщо сторони не прийдуть до згоди, то спори передаються в Міжнародний комерційний арбітражний суд при ТПП України чи в господарський суд Київської області за вибором сторони ініціатора (позивача).

Як було зазначено вище, позивач у своїй позовній заяві просить визнати недійсним контракт № 09/02 від 02.09.2013 р., укладений між ДП „Димерське лісове господарство та Компанією „Arbicom LLC.

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Регулювання відносин, що виникають у звязку із купівлею-продажем товару здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 266 цього ж кодексу предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 цього ж кодексу договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 цього ж кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 цього ж кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 1.1. Положення про організацію та проведення аукціонів з продажу необробленої деревини, затвердженого Наказом № 42 від 19.02.2007 р. Державного комітету лісового господарства України, це Положення регулює порядок реалізації усієї необробленої деревини, заготовленої підприємствами, які здійснюють заготівлю деревини як постійні користувачі лісових ресурсів, за винятком дров паливних, деревини, яка використовується для розвитку матеріально-технічної бази (будівництво, ремонт тощо) постійних лісокористувачів відповідно до затверджених кошторисів, деревини, використання якої передбачено колективними договорами, деревини для індивідуального ремонту та будівництва згідно з поданими заявами, деревини для забезпечення потреб соціальної сфери, а також деревини для забезпечення потреб виробничих деревообробних підрозділів постійних лісокористувачів.

Відповідно до п. 1.2. цього ж положення реалізація необробленої деревини всіма постійними лісокористувачами здійснюється через аукціони з продажу необробленої деревини на біржі.

Пунктом 1.3. цього ж положення передбачено, що аукціони з продажу необробленої деревини проводяться 1 раз у квартал на базі товарних бірж, розташованих в обласних центрах і створених відповідно до Закону України „Про товарну біржу та Господарського кодексу України. Участь у торгах можуть брати субєкти господарської діяльності, котрі займаються переробкою деревини.

Пунктом 1.5. цього ж положення передбачено, що не реалізована на товарних біржах необроблена деревина реалізується підприємствами - постійними лісокористувачами по прямих договорах за цінами, не нижчими від тих, що склались на останньому аукціоні.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що у лютому - березні 2015 р. Вишгородською обєднаною державної фінансовою інспекцією було проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП „Димерське лісове господарство за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2014 р., за результатами якої складено та підписано акт № 17-11/6 від 11.03.2015 р., у якому встановлено, що фактично у 2013 2014 роках ДП „Димерське лісове господарство реалізовано необробленої деревини понад обсяги, заявлені на аукціонах, в загальній кількості 112 620 куб.м., а нереалізована лісопродукція по аукціонних договорах була реалізована по прямих договорах. Крім того, ревізією наявності фактів реалізації ДП „Димерське лісове господарство необробленої деревини протягом 2013-2014 років по прямих договорах на експорт за цінами нижчими, ніж склалися на аукціонах у відповідних періодах, не встановлено.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 207 цього ж кодексу передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частин 1-5 ст. 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обовязки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що спірний контракт був підписаний від імені ДП „Димерське лісове господарство директором підприємства фізичною особою ОСОБА_3, діючого на підставі статуту підприємства (у відповідності до умов контракту), та скріплений печаткою даного підприємства.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом № 544-К від 21.09.2010 р. Державного комітету лісового господарства України ОСОБА_3 призначений за контрактом на посаду директора ДП „Димерське лісове господарство з 29.09.2010 р. по 28.09.2015 р.

21.10.2010 р. між керівником ДП „Димерське лісове господарство ОСОБА_3 та Державним комітетом лісового господарства України було укладено контракт на термін з 29.09.2010 р. по 28.09.2015 р., згідно з умовами п. 13. якого керівник, крім іншого, має право укладати господарські договори та інші угоди.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 7.1. статуту ДП „Димерське лісове господарство, затвердженого наказом № 699 від 16.11.2007 р. Державного комітету лісового господарства України, та зареєстрованого Вишгородською районною державною адміністрацією, із відповідними змінами та доповненнями, передбачено, що органом управління підприємства є його директор.

Згідно з п. 7.4. цього ж статуту ДП „Димерське лісове господарство директор підприємства, крім іншого, укладає договори, видає довіреності, відкриває в установах банків розрахункові та інші рахунки.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували відсутність чи обмеження у директора ДП „Димерське лісове господарство фізичної особи ОСОБА_3 повноважень на підписання від імені підприємства спірного контракту.

Згідно з ч. 3 ст. 93 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У процесі розгляду справи відповідачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували обізнаність третьої особи у спірних відносинах позивача про можливі відсутність чи обмеження директора ДП „Димерське лісове господарство фізичної особи - ОСОБА_3 будь-яких повноважень, у тому числі, повноважень на підписання від імені підприємства спірного контракту.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV „Про оренду землі (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Дослідивши контракт № 09/02 від 02.09.2013 р., укладений між ДП „Димерське лісове господарство та Компанією „Arbicom LLC, суд дійшов висновку, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов даного договору (предмет, дата укладення, ціна, строк дії, тощо), їх зміст та форма договору не суперечать положенням Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та іншим нормативно-правовим актам в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину.

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними передбачено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, повязані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обовязки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобовязує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обовязку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У звязку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Таким чином, у процесі розгляду справи судом встановлено, що у директора ДП „Димерське лісове господарство фізичної особи - ОСОБА_3 перед Компанією „Arbicom LLC був необхідний обсяг повноважень для підписання контракту № 09/02 від 02.09.2013 р. та його укладення так, як статутними документами підприємства, трудовим контрактом не встановлено будь-яких обмежень його компетенції для укладення такого контракту, і позивачу не було відомо про можливі відсутність чи обмеження будь-яких його повноважень, у тому числі, повноважень на підписання від імені підприємства спірного контракту.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, контракт № 09/02 від 02.09.2013 р., укладений між ДП „Димерське лісове господарство та Компанією „Arbicom LLC, не суперечить положенням Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину, та те, що у директора ДП „Димерське лісове господарство фізичної особи - ОСОБА_3 перед Компанією „Arbicom LLC був необхідний обсяг повноважень для підписання контракту № 09/02 від 02.09.2013 р. та його укладення, то позовна вимога позивача до відповідача про визнання його недійсним, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

27 листопада 2015 р.