РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2015Справа №910/13619/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Навігатор»

до: 1) Міністерства оборони України,

2) Військової частини НОМЕР_1 ,

про стягнення 727 617,86 грн.

Суддя А.М. Селівон
ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Крамар О.В. представник, довіреність без номеру від 18.02.15 р.;

від відповідача-1: Субботін О.М. представник, довіреність №220/384/д від 26.05.15 р.;

від відповідача-2: не з`явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Навігатор» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 425 777,58 грн. основного боргу за договором про закупівлю товарів за державні кошти №15 від 05.12.13 р. та 301 840,28 грн. інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на невиконання Військовою частиною НОМЕР_2 належним чином умов укладеного між сторонами договору про закупівлю товарів за державні кошти №15 від 05.12.13 р. в частині оплати поставленого позивачем товару, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховано інфляційні втрати, відповідальність за зобов`язання яким відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» несе Міністерство оборони України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.06.15 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Навігатор» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/13619/15 та призначено справу до розгляду на 07.07.15 р..

Судове засідання, призначене на 07.07.15 р., не відбулось у зв`язку з перебуванням судді А.М. Селівона на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.07.15 р. розгляд справи №910/13619/15 призначено на 05.08.15 р.

До початку судового засідання 05.08.15 р. позивачем подано до господарського суду міста Києва клопотання б/н від 07.07.15 р., в якому просив суд долучити до матеріалів справи додані документи згідно переліку. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 05.08.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Міністерства оборони України б/н та б/д на позовну заяву, в якому повністю відхиляє вимоги позивача та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що посилаючись на норми чинного законодавства та приписи ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» позивач звернувся з судовим позовом до Міністерства оборони України, як відповідального за зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 , при цьому позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що Військову частину НОМЕР_2 ліквідовано як юридичну особу, у зв`язку з чим відсутня можливість стягнення заборгованості безпосередньо з боржника за зобов`язанням. Крім того, в обґрунтування своїх доводів відповідачем Міністерством оборони України зазначено, що згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-322/1/29ДСК від 14.08.14 р. «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2014 році» умовне найменування Військова частина НОМЕР_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) анульоване та надано умовне найменування Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ). Також відповідач вважає позовні вимоги в частині стягнення з Міністерства оборони України суми інфляційного збільшення суми боргу 301 840,28 грн. необґрунтованими та такими, що грубо суперечать умовам укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» та Військовою частиною НОМЕР_2 договору №15 від 05.12.13 р., оскільки відповідно до п. 7.3. зазначеного договору сторонами встановлено інший розмір процентів в розмірі 0%. Крім того, посилаючись на приписи ст. 12 Закону України «По створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких початком тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя вважається дата набрання чинності Резолюцією №68/262 від 27.03.14 р. Сесії Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй про підтримку територіальної цілісності України, та п. 8.1. договору №15 від 05.12.13 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» та Військовою частиною НОМЕР_2 , Міністерством оборони України зазначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, якщо вони утворились у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 05.08.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача б/н від 24.07.15 р., в якому останній просив суд відкласти розгляд справи №910/13619/15 на іншу дату. Клопотання разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 05.08.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача б/н від 24.07.15 р. про продовження строку розгляду спору у справі №910/13619/15 на п`ятнадцять днів. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 05.08.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення представника Міністерства оборони України б/н від 05.08.15 р., в яких зазначено про неправомірність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», оскільки зазначений Закон регулює лише правовідносини по здійсненню військовими частинами активної господарської діяльності і тільки визначеними способами, а саме ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна. Письмові пояснення (не підписано особою, яка має право представляти інтереси Міністерства оборони України, підписувати від імені Міністерства оборони України та подавати у встановленому порядку процесуальні документи) разом з доданими до нього документами долучено до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 05.08.15 р. представником відповідача подано до відділу діловодства господарського суду міста Києва письмове клопотання б/н від 05.08.15 р. про відкладення розгляду справи на іншу дату. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 05.08.15 р. уповноважені представник позивача та відповідача не з`явились.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.08.15 р. за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду спору на п`ятнадцять днів та відкладено розгляд справи №910/13619/15 на 20.08.15 р.

До початку судового засідання 20.08.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва повторно надійшли письмові пояснення представника Міністерства оборони України б/н від 05.08.15 р., підписані особою, яка має право представляти інтереси Міністерства оборони України, підписувати від імені Міністерства оборони України та подавати у встановленому порядку процесуальні документи. Письмові пояснення судом долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 20.08.15 р. з`явились повноважні представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 20.08.15 р. представником позивача подано суду письмове клопотання б/н від 20.08.15 р., в якому останній просив суд залучити до участі у справі Військову частину НОМЕР_1 в якості співвідповідача (відповідача-2). Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.08.15 р. залучено до участі у справі №910/13619/15 в якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_1 (відповідач-2), розгляд справи відкладено на 06.10.15 р. та зобов`язано сторін подати суду ряд документів та додаткових доказів.

До початку судового засідання 06.10.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов письмовий відзив Військової частини НОМЕР_1 №350 від 23.09.15 р. на позовну заяву, в якому відповідач 2 повністю відхиляє вимоги позивача та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому в обґрунтування своїх заперечень відповідач-2 зазначає, що в даній позовній заяві позивачем не сформовані позовні вимоги відносно саме Військової частини НОМЕР_1 . Також, відповідач-2, посилаючись на умови п. 7.3. договору №15 від 05.12.13 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» та Військовою частиною НОМЕР_2 , вважає позовні вимоги в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 301 840,28 грн. необґрунтованими, оскілки відповідно до положень зазначеного договору сторонами встановлено інший розмір процентів в розмірі 0%. Крім того, посилаючись на приписи ст. 12 Закону України «По створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких початком тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя вважається дата набрання чинності Резолюцією №68/262 від 27.03.14 р. Сесії Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй про підтримку територіальної цілісності України, та п. 8.1. договору №15 від 05.12.13 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» та Військовою частиною НОМЕР_2 , відповідачем-2 додатково зазначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, якщо вони утворились у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). Разом з цим, відповідач-2 стверджує, що всі оригінали первинних документів, що стосуються суті спору, були втрачені під час тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та за попереднім місцем дислокації Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з чим відповідач-2 не має можливості підтвердити чи спростувати викладені у позовній заяві данні позивача. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 06.10.15 р. з`явились уповноважені представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2.

В судовому засіданні 06.10.15 р. на підставі ст. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 20.10.15 р.

В судове засідання 20.10.15 р. з`явились уповноважені представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2.

В судовому засіданні 20.10.15 р. представником відповідача-1 подано клопотання б/н від 20.10.15 р. про продовження строку розгляду спору у справі №910/13619/15 на п`ятнадцять днів, яке судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.15 р. продовжено строк розгляду спору у справі №910/13619/15 на п`ятнадцять днів та оголошено перерву в судовому засіданні до 03.11.15 р..

До початку судового засідання 03.11.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшло клопотання №432 від 28.10.15 р. про розгляд справи без участі повноважного представника Військової частини НОМЕР_1 . Клопотання разом з доданим до нього документом судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 03.11.15 р. відповідачем-1 подано до господарського суду міста Києва письмові пояснення (додаткові) б/н від 03.11.15 р., в яких Міністерство оборони України зазначає, що виконання зобов`язань у спірних відносинах гарантовано державою у відповідності до положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що також виключає застосування до даних правовідносин ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Судове засідання, призначене на 03.11.15 р., не відбулось у зв`язку з перебуванням судді А.М. Селівона на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.15 р. розгляд справи №910/13619/15 призначено на 12.11.15 р.

В судове засідання 12.11.15 р. з`явились уповноважені представники позивача та відповідача-1.

Копія ухвали господарського суду міста Києва від 05.11.15 р., яка направлялась відповідачу-2 рекомендованим поштовим відправленням №394 на адресу: 67667, Одеська область, Біляївський район, селище Жовтневої Революції, вул. Артилерійська, буд. 42, яка співпадає з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців стосовно Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до даних пошукової системи офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових повідомлень станом на 12.11.15 р. вручена відділенням зв`язку «Київ-168» адресату 09.11.15 р..

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача-2 в судове засідання 12.11.15 р. суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 12.11.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з`ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача-2 в судове засідання обов`язковою не визнавалась, відповідач-2 не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги те, що представники позивача та відповідач-1 проти розгляду справи за відсутності представника відповідача-2 не заперечували, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи та на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача-2, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судових засідань по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов`язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов`язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 06.10.15 р. та 12.11.15 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

В судових засіданнях 06.10.15 р. та 12.11.15 р. представник відповідача-1 заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

В судовому засіданні 12.11.15 р. представник відповідача-2 заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідачів, з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судових засіданнях їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, 05 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» (продавець за договором, позивач у справі) та Військовою частиною НОМЕР_2 (покупець за договором) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №15 (далі - Договір), згідно якого продавець зобов`язується у 2013 році поставити покупцю товар машини обчислювальні, частини та приладдя до них (серверне обладнання з програмним забезпеченням та автоматизовані робочі місця на базі персональних електронних обчислювальних машин з програмним забезпеченням в кількості 41 комплект), код 26.20.1 ДК 016-2010 в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у Специфікації постачання товару (Додаток №1, що є невід`ємною частиною цього Договору), а покупець прийняти та оплатити такий товар.

Розділами 2-12 Договору сторони погодили ціну Договору, порядок розрахунків, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за порушення договірних зобов`язань тощо.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 31.12.13 р. (п. 11.1. Договору).

Пунктом 11.2. Договору сторони додатково погодили, що у разі виникнення кредиторської заборгованості термін дії Договору продовжується на строк до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у 2014 році.

В подальшому 31 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» (продавець за договором, позивач у справі) та Військовою частиною НОМЕР_2 (покупець за договором) укладено додаткову угоду №1 до Договору, якою сторони домовились внести зміни до Договору зазначивши при цьому, що Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 31.12.13 р., а в частині проведення розрахунків до повного виконання (п. 11.1. Договору в редакції додаткової угоди №1 від 31.12.13 р.).

Як встановлено судом, вказаний Договір та укладена до нього додаткова угода №1 від 31.12.13 р. підписані сторонами та засвідчені печатками підприємств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Законодавством можуть бути передбачені особливості поставки окремих видів продукції виробничо-технічного призначення або виробів народного споживання, а також особливий порядок поставки продукції для пріоритетних державних потреб.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 2.1. Договору зазначено, що продавець повинен поставити покупцю товар, якість якого відповідає умовам діючої нормативно-технічної документації заводу виробника, що підтверджується сертифікатами відповідності якості товару та вимогам ТУ У 30.0-2:2006 «Блоки системні. Технічні умови».

Згідно ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За умовами Договору ціна Договору становить 425 777,58 грн., в тому числі ПДВ в сумі 70 962,93 грн. Свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість №100067200 (п. 3.1. Договору). Ціна Договору визначена шляхом розкриття цінових пропозицій учасників конкурсних торгів згідно протоколу засідання комітету з конкурсних торгів військової частини НОМЕР_2 від 31.10.13 р. №1 та їх оцінки (п. 3.2. Договору).

Специфікацією постачання товару (Додаток №1), яка є невід`ємною частиною даного Договору, сторони визначили асортимент, кількість та ціну товару.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Згідно п.п. 5.1., 5.2. Договору термін поставки товару протягом 7 (семи) робочих днів з дати підписання заяви на постачання товару. Місце поставки товару військова частина НОМЕР_2 (м. Севастополь).

Крім того, відповідно до п. 6.3.4. Договору продавець зобов`язаний поставку товару здійснювати після отримання письмового повідомлення покупця про надходження коштів на рахунки (відкриття асигнувань).

Судом встановлено за матеріалами справи, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 425 777,58 грн., що підтверджується підписаною повноважними представниками сторін та засвідченою печатками обох підприємств видатковою накладною №4977 від 13.12.13 р., а також довіреністю №95 від 13.12.13 р. на отримання матеріальних цінностей, копії яких наявні в матеріалах справи.

Факт отримання товару по кількості та якості відповідачами не заперечувався.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, матеріали справи не містять та до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» умов Договору з боку відповідачів відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до умов укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання щодо передачі товару по кількості та якості Військовій частині НОМЕР_2 , а останнім, в свою чергу, прийнято товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до умов Договору розрахунки проводяться шляхом оплат покупцем товару після фактичного отримання товару протягом 30 (тридцяти) банківських днів після фактичного надходження коштів спеціального фонду бюджету на рахунки покупця та підписання сторонами видаткової накладної та пред`явлення продавцем рахунку на оплату товару (п. 4.1. Договору).

Фінансування цього Договору передбачено за спеціальним фондом та здійснюється за умов фактичного надходження коштів спеціального фонду бюджету на рахунки покупця (п. 4.2. Договору).

Згідно п.п. 6.1.3., 6.2.3. Договору покупець зобов`язаний протягом 3 (трьох) днів повідомляти продавця про фактичне надходження коштів на рахунки за спеціальним фондом бюджету (відкриття асигнувань). При цьому, покупець має право змінювати обсяг закупівлі товару та загальну вартість цього Договору залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, Військова частина НОМЕР_2 свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару у строки та в порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконала, в результаті чого у останньої утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором в розмірі 425 777,58 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до Військової частини НОМЕР_2 з претензією №0502/1 від 05.02.14 р., в якій просив протягом п`яти банківських днів з дати отримання даної претензії здійснити повне погашення заборгованості за Договором. Факт надсилання вказаної претензії на адресу військової частини підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист від 05.02.14 р., фіскального чеку УДППЗ «Укрпошта» №1071 від 05.02.14 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 285, згідно якого вказану претензію отримано Військовою частиною НОМЕР_2 08.02.14 р..

У відповідь на вищезазначену претензію Військова частина НОМЕР_2 листом №184 від 21.02.14 р., копія якого наявна в матеріалах справи, повідомила позивача, що у зв`язку з наявністю коштів на спеціальному рахунку №3042 та зареєстрованого у ГУДКСУ у м. Севастополі тимчасового кошторису на І квартал 2014 року, у якому відображена кредиторська заборгованість Військової частини НОМЕР_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор», командування Військової частини НОМЕР_2 пропонувало позивачу укласти додаткову угоду до Договору для можливості перереєстрації зобов`язань за Договором та оплати у 2014 році.

Крім того, матеріали справи містять копії листів №0605/1 від 06.05.14 р., №1006/8 від 10.06.14 р. та №1807/1 від 18.07.114 р., адресованих Міністерству оборони України, в яких позивач просив надати інформацію щодо місця передислокації Військової частини НОМЕР_2 та державного органу правонаступника відповідального за зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 у господарських правовідносинах.

У відповідь на зазначені запити Міністерство оборони України листом №346/1/1/2599 від 18.07.14 р. повідомило позивача, що у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим Військова частина НОМЕР_2 передислокована на материкову частину України за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, Міністерством оборони України повідомлено, що погашення кредиторської заборгованості за Договором буде здійснено у встановленому порядку після перереєстрації Військової частини НОМЕР_2 в органі державної казначейської служби України та вирішення питання щодо повернення з тимчасово окупованої території оригіналів документів, які підтверджують факт боргу.

Також, позивач звертався до Міністерства оборони України з листами №1807/2 від 18.07.14 р. та №2611/1 від 26.11.14 р., копії яких містяться в матеріалах справи та в яких просив останнього невідкладно вирішити питання щодо погашення до кінця 2014 року заборгованості Військової частини НОМЕР_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» в розмірі 425 777,58 грн.. При цьому, позивачем також було додано до зазначених листів копії документів на підтвердження факту наявності заборгованості перед позивачем.

У відповідь на зазначену вимогу позивача Міністерство оборони України листом №154/11/1-5680 від 25.12.14 р. повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «Навігатор», що Військова частина НОМЕР_2 передислокована з території Автономної Республіки Крим до с. Жовтнева Революція Біляївського району Одеської області, при цьому найменування НОМЕР_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) анульовано та надано нове найменування НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) із зазначенням, що Військова частина не веде самостійного фінансового господарства та не має відкритих рахунків в органах державної казначейської служби України. Крім того, позивача повідомлено, погашення кредиторської заборгованості є проблематичним та у добровільному порядку неможливе, оскільки у Військової частини НОМЕР_1 відсутні оригінали першого екземпляра Договору з відміткою державної казначейської служби України про реєстрацію бюджетних зобов`язань та первинних документів, а також зазначено, що 31.12.13 р. закінчився термін дії Договору.

У свою чергу позивач звернувся до відповідача-1 з листом №1103/1 від 11.03.15 р., в якому просив Міністерство оборони України надати письмову обґрунтовану відповідь (інформацію) у передбачений чинним законодавством строк щодо діючої військової частини - правонаступника по всім зобов`язанням Військової частини НОМЕР_2 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), а також інформацію щодо вжитих Міністерством оборони України та Командуванням військово-морських збройних сил України заходів для погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Навігатор» із зазначенням яким чином та коли останній має можливість отримати кошти за поставлену Військовій частині НОМЕР_2 продукцію.

Зазначена вимога позивача залишена відповідачем-1 без відповіді та задоволення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору та/або укладеної до нього додаткової угоди №1 від 31.12.13 р. суду не надано, як і не надано доказів укладання додаткової угоди до Договору щодо зміни обсягу закупівлі товару та загальної вартості цього Договору залежно від реального фінансування видатків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно приписів ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

У відповідності до п. 1 Указу Президента України №406/2011 від 06.04.11 р. «Про Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України» Міноборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Військові формування у відповідності до положень Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» відповідають за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають в них в розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів, держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями військових формувань, в даному випадку Міністерство оборони України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України» фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Фінансування витрат Міністерства оборони України на виконання завдань, до яких можуть залучатися з`єднання, частини і підрозділи Збройних Сил України, визначених частиною третьою статті 1 цього Закону, здійснюється Кабінетом Міністрів України за рахунок коштів, що виділяються у встановленому законом порядку на виконання цих завдань, або додаткових коштів (надходжень).

Судом встановлено, що Військова частина НОМЕР_2 знаходиться в м. Севастополь, тобто на території Автономної Республіки Крим, яка на згідно положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визнана як тимчасово окупована територія.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи витягу з наказу №1 від 13.05.14 р. командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) Міністерства оборони України, у відповідності до Указу Президента України №303 від 17.03.14 р. «Про часткову мобілізацію», Указу Президента України №339 від 24.03.14 р. щодо передислокації військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та м. Севастополь в інші регіони України, спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-322/1/5 від 30.04.14 р. та спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-1 від 06.05.14 р. Військова частина НОМЕР_2 прибула до нового місця постійної дислокації селище Жовтневої Революції Біляєвського району Одеської області (військове містечко Дальнік-4).

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-322/1/29ДСК від 14.08.14 р. «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2014 році» умовне найменування Військова частина НОМЕР_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) анульоване та надано умовне найменування Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ).

Разом з тим, згідно витягу з наказу №34 від 30.09.14 р. командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України, у відповідності до наказу Командування військово-морських сил Збройних сил України №7/ОШР/дск від 19.08.14 р. «Про проведення додаткових організаційних заходів у військово-морських силах Збройних сил України в 2014 році» з 30.09.14 р. для Військової частини НОМЕР_2 введено в дію умовне найменування «Військова частина НОМЕР_1 ».

Нормами частини 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» встановлено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Стаття 14 Закону України «Про Збройні Сили України» надає можливість військовій частині, як структурній одиниці Збройних Сил України, здійснювати господарську діяльність, і у разі здійснення такої діяльності військова частина набуває статусу суб`єкта господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Відповідно до довідки №39/15 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України виданої Головним управлінням оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних сил України Міністерства оборони України, Військова частина НОМЕР_1 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України за ідентифікаційний кодом 26614277, як суб`єкт з правом юридичної особи, відповідно Міністерство оборони України не визначено головним підприємством.

Згідно з нормами статті 619 Цивільного кодексу України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Приписами ст. 2 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» встановлено, що відносини, пов`язані із здійсненням господарської діяльності у Збройних Силах України, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду й збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок за відповідними статтями кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України. У випадку відсутності або недостатності коштів на рахунку військової частини стягнення за її зобов`язаннями за будь-яких умов не може бути звернено на закріплене за військовою частиною майно. У цих ситуаціях до участі у справі повинно бути залучено Міністерство оборони України.

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача-2 коштів достатніх для виконання взятих на себе зобов`язань за спірним правочином, військова частина НОМЕР_1 не веде самостійного фінансового господарства та не має відкритих рахунків в органах державної казначейської служби України, відповідно виконання зобов`язань за Договором покладається саме на Міністерство оборони України - центральний орган виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та який здійснює нагляд за діяльністю Збройних Сил України, діяльністю всіх структурних підрозділів, частин, формувань тощо.

Враховуючи вище викладене, господарський суд доходить до висновку, що виконання зобов`язання по оплаті отриманого Військовою частиною НОМЕР_2 , правонаступником якого є відповідач-2, товару покладається саме на Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та яке здійснює нагляд за діяльністю Збройних Сил України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 05.11.15 р. у справі №915/2142/14.

Посилання відповідачів на те, що окупація Автономної республіки Крим є підставою для звільнення сторін від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором відповідно до п. 8.1. цього Договору, господарським судом не приймається у зв`язку з тим, що за загальним правилом під «форс-мажором» розуміється виникнення надзвичайних і невідворотних обставин, у тому числі обставин не переробної сили, результатом яких є невиконання зобов`язань однією із сторін.

Згідно визначення ч. 2 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно з частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

За приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, сторони мають право самостійно визначити у договорі, що саме вони відносять до форс-мажору. Зокрема, визначити, які обставини є форс-мажором і суб`єктів, що мають його підтверджувати.

Пунктом 8.1. Договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, війна тощо).

При цьому, згідно п. 8.2. Договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 15 днів моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються відповідними уповноваженими органами за місцем їх виникнення (п. 8.3. Договору).

Відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» завданнями торгово-промислових палат є, зокрема, подання практичної допомоги підприємцям у проведенні торговельно-економічних операцій на внутрішньому та зовнішньому ринках.

Згідно положень ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції, чинній на дату укладення спірного Договору та виникнення зобов`язання) засвідчує обставини форс-мажору відповідно до умов зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України, а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб`єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників). Крім того, Торгово промислова палата здійснює виконання інших завдань, передбачених її статутом (ч. 2 ст. 3 цього Закону).

Однак Військовою частиною НОМЕР_2 , для уникнення відповідальності за порушеними зобов`язаннями, не здійснено заходів та, відповідно, в матеріалах справи не містяться докази вчинення певних дій виходу з форс-мажорних обставин.

Виходячи з аналізу статті 263 ЦК України, статті 218 ГК України та умов Договору, звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Посилання відповідача 2 на Закон України «Про створення вільної економічної зони Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" не свідчить про наявність підстав для звільнення позивача від відповідальності за кредитним договором, а визначення сухопутної території АР Крим та міста Севастополя, внутрішніх вод України цих територій тимчасово окупованими, що нібито має наслідком неможливість виконання грошового зобов`язання, не є обставинами непереборної сили (форс-мажору).

Можливі збитки відповідача 2 внаслідок ситуації, що склалась в АР Крим, не мають ознаки надзвичайності чи невідворотності для виконання обов`язку з оплати поставленого товару за Договором.

У даному випадку відсутність у відповідача 2 необхідних коштів (що обумовлюється з боку відповідача 2 неможливістю сплатити кошти у зв`язку із ситуацією, що склалась в АР Крим) означає те, що вступаючи у договірні відносини, юридична особа несе відповідні комерційні ризики пов`язані із своєю господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 27.01.15 р. у справі № 904/6463/14.

В свою чергу, відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою територією України. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції України (даний Закон набрав чинності 15.04.14 р.).

Офіційно окупація Автономної Республіки Крим підтверджена Україною 15.04.14 р., тобто з дати набрання чинності Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але порушення Військовою частиною НОМЕР_2 , правонаступником якого є відповідач-2, умов Договору відбулося значно раніше, оскільки строк дії Договору встановлений до 31.12.13р., відповідно зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару повинно бути виконано на протязі строку дії Договору.

Окрім того суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів виконання покупцем умов п.8.2 Договору щодо повідомлення позивача про неможливість виконання зобов`язань за Договором.

Підсумовуючи вищезазначене, суд вважає, що в розумінні ст. 219 Господарського кодексу України відповідачами не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами у відповідності до умов Договору, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили.

В силу ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Пунктом 11.1. Договору (в редакції укладеної до нього додаткової угоди №1 від 31.12.13 р.) сторони узгодили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 31.12.13р., а в частині проведення розрахунків до повного виконання.

За приписами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частини 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін у судових засіданнях, що свої зобов`язання щодо оплати отриманого товару в сумі 425 777,58 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору Військова частина НОМЕР_2 не виконала, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути з Міністерства оборони України в поданій позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачами не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання Військовою частиною НОМЕР_2 , правонаступником якого є відповідач-2, зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в заявленому розмірі, відповідачі суду не представили, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача-1 основного боргу в розмірі 425 777,58 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання щодо оплати за поставлений товар у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення інфляційні втрати в сумі 301 840,28 грн. за період січень 2014 р. травень 2015 р., які він просив стягнути з відповідача-1 відповідно до наданого розрахунку.

Згідно п. 1.12 Постанови №14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем-1 не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог. При цьому, як відповідач-1, так і відповідач-2, вважають позовні вимоги в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу на суму 301 840,28 грн. необґрунтованими та такими, що грубо суперечать умовам Договору, оскільки відповідно до п. 7.3. Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань покупець несе відповідальність відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, де сторонами встановлено інший розмір процентів, а саме 0%.

Проте господарський суд зазначає, що згідно положень ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати.

Так, сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладений сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів (п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (далі - Постанова №14).

При цьому суд зазначає, оскільки позивачем заявлено до стягнення з Міністерства оборони України основний борг в розмірі 425 777,58 грн. та інфляційне збільшення суми боргу в сумі 301 840,28 грн., тобто вимоги про стягнення з відповідача-1 процентів річних позивачем у позові заявлені не були, господарський суд відхиляє вищезазначені заперечення відповідачів проти позову як безпідставні та необґрунтовані.

Згідно п. 3.1 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір втрат від інфляції визначений позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору та є арифметично вірним, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за несвоєчасну оплату поставленого товару підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 301 840,28 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв`язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 75, п. 1-1 ч.1 ст. 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Солом`янський район, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Навігатор» (04116, м. Київ, Шевченківський район, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 14/2, ) 425 777,58 грн. (чотириста двадцять п`ять тисяч сімсот сімдесят сім гривень п`ятдесят вісім копійок) основного боргу, 301 840,28 грн. (триста одну гривню вісімсот сорок гривень двадцять вісім копійок) інфляційних нарахувань та 14 552,36 грн. (чотирнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні тридцять шість копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 03 грудня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон