КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2015 р. Справа№ 910/21844/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 року по справі №910/21844/15 (суддя - Демидов В.О.) повний текст якого складено 21.09.15р.

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

про стягнення грошових коштів

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" про стягнення з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" заборгованості за договором № ПЗ/УЦОП - 1501 від 05.02.2015 в сумі 38 125,39 грн., з них: борг - 38 052,00 грн. (тридцять вісім тисяч п'ятдесят дві гривні), 3% річних - 65,43 грн. (шістдесят п'ять гривень 43 копійки), та пеня - 7,96 грн. (сім гривень 96 копійок).

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем зобов'язань за договором № ПЗ/УЦОП - 1501 від 05.02.2015, яке полягає у неповній оплаті коштів за надані послуги, у зв'язку з чим у відповідача станом на момент звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 38052,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.2015р. у справі №910/21844/15 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошові кошти: основного боргу - 38 052,00 грн., 3% річних - 65,43 грн., пені - 7,96 грн. та судові витрати - 1 827,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне територіальне об'єднання "Південно-Західна залізниця" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015р. у справі №910/21844/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями визначено склад суду, головуючий суддя Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.15р. справу №910/21844/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Тарасенко К.В. та призначено розгляд справи на 24.11.15р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 р. у справі № 910/21844/15 скасувати, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 р. у справі № 910/21844/15.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно було встановлено судом першої інстанції 05.02.2015 позивачем (Виконавець) та відповідачем (Замовник) укладено договір № ПЗ/УЦОП - 1501 (далі - Договір або Договір послуг), згідно умов п. 1.1. якого позивач зобов'язується надавати відповідачу послуги з організаційно-технічного забезпечення функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди останньої /по тексту - послуги/, а відповідач зобов'язується оплачувати ці послуги відповідно до умов Договору.

У підтвердження надання Виконавцем послуг за Договором та отримання їх Замовником між сторонами в грудні 2014 року було складено Акти виконаних робіт № 229 та № 266 від 31.12.0214 відповідно, на загальну суму 38 052,00 грн. (належним чином засвідчені копії актів містяться в матеріалах справи). Відповідні акти виконаних робіт підписані обома сторонами.

У відповідності до п. 3.2. Договору перерахування здійснюється щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, згідно акту (актів), підписаного (підписаних) повноважними представниками сторін.

Згідно п. 7.5. Договору за порушення строків оплати замовник сплачує на користь Виконавця пеню в розмірі 0,001% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Проте, відповідач не розрахувався з позивачем належним чином за отримані послуги з організаційно-технічного забезпечення функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди за договором № № ПЗ/УЦОП -1501 від 05.02.2015 р., що у свою чергу і стало причиною звернення ФО-П ОСОБА_2 з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і позивача, який повинен був довести належними засобами доказування факт порушення відповідачем його прав.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами було укладено договір № ПЗ/УЦОП - 1501 від 05.02.2015 про надання послуг з організаційно-технічного забезпечення функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди.

На виконання даного договору позивачем було надано відповідачу обумовлені ним послуги на загальну суму 38 052,00 грн., що підтверджується, зокрема, наявним в матеріалах справи актами виконаних робіт.

Як було достовірно встановлено місцевим господарським судом та не спростовано стороною відповідача по справі у зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання послуг у останнього перед позивачем утворилася заборгованість за отримані послуги у розмірі 38 052,00 грн.

З огляду на відсутність будь-якої доказової бази на підтвердження протилежного, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що наказом Укрзалізниці №069-Ц від 28.02.2012 визначено порядок здійснення перерахування коштів залізницями контрагентам згідно зобов'язань, тому залізниця здійснює перерахування коштів виключно у встановленому цим наказом порядку, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду виходячи із наступного.

Так, відповідач зазначає, що згідно п. 6.3 наказу № 069-Ц кожного банківського дня з урахуванням надходжень на централізований розподільчий рахунок Укрзалізниці та згідно із затвердженим оперативним планом надходження коштів та їх використання в цілому по Укрзалізниці, Головне фінансово-економічне управління до 9 години формує проект "Вказівки (реєстр планових перерахувань) на перерахування коштів з централізованого розподільчого рахунку Укрзалізниці", яка затверджується генеральним директором Укрзалізниці або його заступником, та "Вказівку на перерахування коштів з розподільчого рахунку залізниць, підприємств".

Залізниці, підприємства на підставі своїх платіжних доручень здійснюють перерахування з розподільчого рахунку тільки у відповідності до "Вказівки на перерахування коштів з розподільчого рахунку залізниць, підприємств", затвердженої генеральним директором Укрзалізниці або його першим заступником.

На підставі затвердженої "Вказівки (реєстр планових перерахувань) на перерахування коштів з централізованого розподільного рахунку Укрзалізниці", листів (заявок) залізниць Головне фінансово-економічне управління Укрзалізниці негайно проводить централізоване фінансування залізниць та здійснює оперативний контроль за проходженням платежів.

Відповідно до п. 6.5 наказу № 069-Ц до 14 години кожного банківського дня залізниці надають до Головного фінансово-економічного управління інформацію про надходження виручки на розподільчий та поточні рахунки за попередній банківський день та її фактичне використання в межах затвердженого Укрзалізницею оперативного плану надходження коштів та їх використання по залізниці із розшифровкою планових перерахувань з розподільчого рахунку залізниці, напрямки використання централізованого фінансування, тощо.

Разом з тим, із викладеного не вбачається наявність обставин, що унеможливлювали для відповідача здійснювати вчасні розрахунки з позивачем (жодних вказівок, листів на перерахування коштів матеріали справи не містять). При цьому доказів, на підтвердження того, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, як це обумовлено приписами ч.1 статті 614 Цивільного кодексу України, а отже і про відсутність його вини, відповідач суду не надав.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача, 7,96 грн. - пені та три проценти річних 65,43 грн. , колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина 4 статті 231 Господарського кодексу України).

Приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши арифметичний розрахунок нарахованої позивачем пені, 3% річних від простроченої суми заборгованості, колегія суддів вважає вірним висновок суду про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 15.09.2015 року у справі № 910/21844/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/21844/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко