ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р. Справа №922/5236/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Івакіна В.О., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю №2867 від 14.08.2015 року; ОСОБА_2 (особисто);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків, (вх.№5262Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 22.10.2015 року по справі №922/5236/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк», м.Чернігів,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просило суд стягнути з останнього суму боргу за договором №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року з наступними змінами та доповненнями в розмірі 65634,06грн., з яких заборгованість за кредитом 22025,68грн., заборгованість за відсотками 29166,51 грн., пеня за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 7939,16грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 6502,71 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.10.2015 року по справі №922/5236/15 (суддя Присяжнюк О.О.) позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» заборгованість за кредитом 22025,68 грн., заборгованості за відсотками 29166,51 грн., пені за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 7939,16 грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 6502,71 грн.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь державного бюджету України 1218,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.10.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі. Судові витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги апелянт просить покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. У випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Отже, як вказує скаржник, беручи до уваги, що відповідачем подано заяви про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції необґрунтовано не застосував позовну давність до спірних правовідносин, порушивши цим норми матеріального права, а саме ст.ст. 261, 264 Цивільного кодексу України та задовольнив вимоги, які були заявлені позивачем за межами позовної давності.

Крім того, апелянт зазначає, що висновок суду про розмір заборгованості відповідача за договором №1 від 14.08.2009 року про внесення змін до договору про надання кредиту у формі овердрафт №51-255 від 15.09.2008 року не відповідає обставинам справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

До початку судового засідання 30.11.2015 року позивач надав заперечення на апеляційну скаргу (вх.№16048), в яких просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 22.10.2015 року по справі №922/5236/15 залишити без змін.

Як вказує позивач, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності та вірно встановив, що ФОП ОСОБА_2 здійснювалось погашення заборгованості як за основним боргом і відсотками включно до 30.11.2012 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Таке погашення заборгованості свідчить, що строк позовної давності перервано і відповідач звернувся до суду за захистом свого порушеного права у межах строку позовної давності, перебіг якого розпочався заново з 30.11.2012 року.

Щодо твердження скаржника про невідповідність розміру заборгованості заявленої досягнення, позивач зазначає, що заборгованість підтверджена відповідними розрахунками наявними в матеріалах справи та доказами. При цьому, підстави вважати, що заборгованість є списаною відсутні.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 30.11.2015 року була направлена позивачу рекомендованим листом 12.11.2015 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 16.11.2015 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, позивач у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представника позивача у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 30.11.2015 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

15.09.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Демарк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк» (кредитор, банк, позивач у справі), та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позичальник, відповідач у справі) укладено договір №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт за умовами якого банк зобов'язався у період з 15 вересня 2008 року по 14 вересня 2009 року надавати позичальнику кредит у формі овердрафт, а позичальник зобов'язався повернути банку по 14 вересня 2009 року заборгованість по овердрафту, сплатити відсотки за користування овердрафтом та інші платежі на умовах передбачених договором.

Овердрафт надається позичальнику шляхом оплати протягом банківського операційного дня платіжних документів позичальника з його поточного рахунку №0032, відкритому в Банку «Демарк» в сумах, що перевищують фактичний залишок коштів на поточному рахунку позичальника в банку. Овердрафт надається позичальнику тільки для оплати платіжних доручень позичальника або в готівковій формі для забезпечення господарської діяльності позичальника (п. 1.2. договору).

Дебетове сальдо, що виникає на поточному рахунку позичальника в банку внаслідок оплати платіжних документів не може перевищувати граничної суми у розмірі 200000,00 грн., - ліміт овердрафту. (п. 1.3. договору).

Згідно п. 2.1. договору за користування овердрафтом позичальник сплачує банку відсотки у розмірі 25% річних, які нараховуються на дебетові залишки на кінець операційного дня по рахунку №0032, в разі перенесення заборгованості за овердрафтом на рахунок короткострокового кредиту по рахунку №7811.

У подальшому до договору №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року вносились зміни: додатковою угодою №1 від 05.12.2008 року про внесення змін до договору №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року, договором №1 від 14.08.2009 року про внесення змін до договору №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року.

Відповідно до п. 3.1. договору зі змінами внесеними договором №1 про внесення змін від 14.08.2009 року банк надає позичальнику кредит у розмірі 196330,22 грн., з кінцевим строком повернення по 13.09.2010 року та графіком погашення суми основної заборгованості, визначеного додатком №1, який є невід'ємною частиною договору.

Кредит надається позичальнику для поповнення оборотних коштів, у безготівковій формі (п.3.2. договору).

Згідно п. 3.5.1. остаточної редакції договору, згідно змін внесених договором №1 від 14.08.2009 року, позичальник за користування кредитом сплачуватиме банку відсотки у розмірі 30% річних. Такі відсотки нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі банківського року (360 днів у році) і підлягають сплаті в строк по останній робочий день звітного місяця. У випадку несплати процентів, суму боргу за відсотками відноситься на рахунок несплачених в строк відсотків. Відсотки, нараховані в кінцевий рахунок підлягають сплаті одночасно з поверненням кредиту.

Пунктом 7.3. остаточної редакції договору, згідно змін внесених договором №1 від 14.08.2009 року, передбачено, що у разі порушення графіку погашення кредиту зазначеного в додатку №1, який є невід'ємною частиною договору, банк переносить залишок непогашеної в строк заборгованості за кредитом на рахунок прострочених кредитів, у цьому разі позичальник сплачує банку за простроченою заборгованістю за кредитом підвищену процентну ставку - 35% річних.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 204 Цивільного кодексу України договір (у даному випадку кредитний) укладений між його сторонами, як цивільно-правовий правочин є правомірним на час розгляду справи, оскільки його недійсність прямо не встановлено законом, та він не визнаний судом недійсним, тому зобов'язання за цими договором мають виконуватися належним чином.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до п. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, зокрема, позичальнику установлено ліміт овердрафта на загальну суму 200000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №(# 30760291) від 15.09.2008 року.

У той час, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконав і лише частково вніс відповідні платежі у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 22025,68 грн., та заборгованість за відсотками в розмірі 29166,51 грн..

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими Законами та договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7.4. договору, у разі порушення строків погашення кредиту, Банк має право стягнути з позичальника пеню за кожний день прострочки, включаючи день проплати. Пеня нараховується на суму прострочених платежів за кредитом із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості по дату здійснення платежу за кредитом у повному обсязі, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем здійснено розрахунок суми пені по кредиту та по відсоткам заявлених до стягнення у розмірі 7939,16 грн. та 6502,71 грн. за період з 28.02.2015 року по 27.08.2015 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду порушене, а матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті у належні строки та розмірі за договором №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року з урахуванням додаткових угод до нього і вимога щодо стягнення 65634,06 грн. (з яких заборгованість за кредитом 22025,68 грн., заборгованість за відсотками 29166,51 грн., пеня за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 7939,16грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 6502,71 грн.) з відповідача на користь позивача обґрунтована та знаходить своє документальне відображення в матеріалах справи.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо списання позивачем заборгованості за спірним договором, оскільки такі твердження не підтверджуються матеріалами справи.

Так, позивач, керуючись постановою Національного банку України №172 від 01.06.2011 року, у звязку із несплатою позичальником більш ніж 180 днів заборгованості за кредитним договором, обліковує таку заборгованість на позабалансовому рахунку. Вказане не впливає на дійсність договору та можливість ведення претензійної роботи. Відповідна внутрішньобанківська операція (списання до резерву кредитної заборгованості) щодо відображення заборгованості в бухгалтерському обліку та звітності банку не свідчить про припинення зобовязань, що виникають із договору №51-255 від 15.09.2008 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2015 року відповідачем було подано заяву, в якій останній просив застосувати строки позовної давності, зважаючи на пропущення позивачем трирічного строку для подання позову.

Відповідно до приписів ст.ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, згідно із ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Така правова позиція, зокрема відповідає правовій позиції Верховного суду України, що викладена у постанові Верховного Суду України по справі №6-20цс14 від 19.03.2014 року, у постанові Верховного Суду України по справі №6-116цс13 від 06.11.2013 року та у постанові Верховного Суду України по справі №6-31цс15 від 03.06.2015 року.

Також, наведене обґрунтування відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, що викладена у постанові Вищого господарського суду України по справі №5015/2087/12 від 07.03.2013 року та у постанові Вищого господарського суду України по справі №5015/2089/12 від 12.12.2012 року.

Враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до останнього дня кожного місяця, а останній платіж 14.09.2010 року, а процентів по останній робочий день звітнього місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду 31 серпня 2015 року згідно штампу на конверті, в якому надійшла позовна заява.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості по сплаті кредиту, а саме чергових платежів по тілу кредиту та відсотків за користування кредитом заявлені позивачем з порушенням встановлених законодавством строків позовної давності, адже строк виконання даних зобов'язань сплив у жовтні 2013 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ «Банк «Демарк» заявлені по даній справі станом на момент звернення до суду першої інстанції є такими, що заявлені після спливу строку позовної давності і в силу приписів ст. 267 Цивільного кодексу України в їх задоволенні слід відмовити.

Цивільний кодекс України передбачає лише один єдиний правовий механізм зміни моменту початку перебігу позовної давності це переривання строку позовної давності. Частина 3 ст. 264 Цивільного кодексу України зокрема зазначає після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У той же час, ст. 264 Цивільного кодексу України визначає лише два випадки коли можливе переривання строку позовної давності та відповідно зміна моменту початку перебігу строку позовної давності, а саме: вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Чинним законодавством не визначено переліку дій, що свідчать про визнання боржником свого боргу на користь кредитора. Узагальнюючою рисою даних дій є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов'язків (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України). Вказана правова позиція викладена в постанові пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Зокрема, п. 4.4.1. вказаної постанови передбачає, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір. При цьому, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Проте, відповідач заперечує, а позивачем не доведено, що має місце вчинення дій направлених на визнання боржником наявності заборгованості.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення на вищевказані обставини уваги не звернув, у звязку з чим дійшов до необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи та прийняв рішення з порушенням норм права, через що таке рішення господарського суду Харківської області від 22.10.2015 року по справі №922/5236/15 підлягає скасуванню, з прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового про відмову в задоволенні позову, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат, а саме за подання позовної заяви судові витрати відшкодуванню не підлягають та відшкодувати витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Керуючись ст.ст. 43, 44, 49, 99, 101,102, п.2 ст. 103, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.10.2015 року по справі №922/5236/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» (14000, м.Чернігів, вул. Комсомольська, 28, код 19357516, накопичувальний рахунок №1 в управлінні НБУ в Чернігівській області, МФО 353467) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61145, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 1339,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Хачатрян В.С.