ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015р. Справа№ 914/3528/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», м.Київ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехнофос», м.Рівне

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне підприємство «УкрАгроЗахід», м.Рівне

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», м.Київ

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_1, м.Рівне

про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки в частині

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю

від відповідача-1: ОСОБА_3 - представник за довіреністю

від відповідача-2: не зявився

від третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: не зявився

від третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: не зявився

від третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: не зявився

Суть спору: позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехнофос», м.Рівне та до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватного підприємства «УкрАгроЗахід», м.Рівне, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», м.Київ, Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_1, м.Рівне про визнання недійсним з моменту укладення абзацу 2 пункту 8.6 договору іпотеки №324-07/6 укладеного 13.11.2008р. між ВАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Укртехнофос», посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_1, за реєстровим №5873.

Ухвалою суду від 09.10.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.10.2015р. Ухвалою суду від 26.10.2015р. розгляд справи відкладено на 09.11.2015р. у звязку з неявкою представників відповідачів-1,2 та третіх осіб. Ухвалою суду від 09.11.2015р. розгляд справи відкладено на 23.11.2015р. у звязку з неявкою окремих учасників судового процесу. Ухвалою суду від 23.11.2015р. розгляд справи відкладено на 01.12.2015р. у звязку з неявкою окремих учасників судового процесу.

Представникам сторін роз'яснено їх права згідно ст.ст.20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні 01.12.2015р. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві та поданих ним письмових поясненнях (вх.№50139/15 від 19.11.2015р.). Ствердив, зокрема, що в жовтні 2011 року між позивачем та ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір факторингу, за яким до позивача перейшло право вимоги до ПП «УкрАгроЗахід» за невиконаними зобовязаннями, що виникли відповідно до договору кредитної лінії №324-07 від 07.11.2007р., укладеного з ВАТ «Кредобанк», а також права вимоги за договором іпотеки №324-07/6 від 13.11.2008р. укладеним між тими сторонами. Також між Між ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» в листопаді 2013 року укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки. Позивач вважає, що абзац 2 пункту 8.6 договору іпотеки суперечить положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку» та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що й зумовило звернення ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» до суду із позовною вимогою про визнання його недійсним. Просив позов задоволити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 01.12.2015р. проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у поданому ним відзиві (вх.№48130/15 від 09.11.2015р.). Зокрема, зазначив, що закріплені у оспорюваному пункту договору положення не суперечать умовам договору та не можуть вважатись такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків. Відтак, у задоволенні позову просив відмовити. Також представником позивача подано заяву про застосування строків позовної давності (вх.№50727/15 від 23.11.2015р.).

Інші учасники судового процесу явки повноважних представників в судовому засіданні 01.12.2015р. не забезпечили, письмових відзивів та пояснень по суті позовних вимог не надали, витребуваних судом документів не подали, поважності причин неявки суду не повідомили, хоча про час та місце проведення судового засідання їх повідомлено належним чином.

У відповідності до ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, судом встановлено таке.

Між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»; банк за договором кредитної лінії, відповідач-2 по справі) та Приватним підприємством «УкрАгроЗахід» (позичальник за договором кредитної лінії) укладено договір кредитної лінії №324-07 від 07.11.2007р., відповідно до якого банком відкрито позичальнику кредитну лінію, в межах якої банк зобовязався надавати йому кредити у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобовязався повернути кредити і сплатити проценти за користування ними, а також інші платежі передбачені договором (п.1.1), Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією встановлено в розмірі 10000000,00грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (іпотекодеражатель за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртехнофос» (відповідач-1 по справі, іпотекодавець за договором) укладено договір іпотеки №324-07/6 від 13.11.2008р., посвідчений приватний нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_1, за реестровим №5873, відповідно до якого відповідач-1 передав в іпотеку відповідачу-2 нерухоме майно.

Опісля, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (клієнт за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» (позивач по справі, фактор за договором) укладено договір факторингу №15/О від 11.10.2013р., за яким фактору відступлено право вимоги до ПП «УкрАгроЗахід» за невиконаними зобовязаннями, що виникли відповідно до договору кредитної лінії №324-07 від 07.11.2007р., а також права вимоги за усіма зобовязаннями, що забезпечують належне виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі за договором іпотеки №324-07/6 від 13.11.2008р., посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_1, за реестровим №5873.

Між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (іпотекодержатель) та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» (новий іпотекодержатель) 19.11.2013р. укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в державному реєстрі, відповідно до якого право вимоги за вищезазначеним договором іпотеки перейшло до нового іпотекодержателя.

Відповідно до абз. 2 пункту 8.6. договору іпотеки, відступлення прав за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги позичальником за кредитним договором.

Вважаючи, що вищенаведений абзац 2 пункту 8.6 договору іпотеки суперечить положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку» та не спрямований на реальне настання правових наслідків, ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» звернулась до суду із позовною вимогою про визнання його недійсним.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зокрема, відповідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, згідно з ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним.

Так, позовні вимоги ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» обґрунтовує тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням.

Позивач зазначає, що з аналізу вищевказаних норм відступлення за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що кредитором, тобто іпотекодавцем відступається право вимоги за кредитним договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, у відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відтак, позивач стверджує, що відповідно до вищезазначених положень Цивільного кодексу України право вимоги за кредитним договором належить кредитору, а не боржнику. А отже, положення абзацу 2 пункту 8.6. Договору іпотеки суперечать ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку» та положенням Цивільного кодексу України, оскільки боржник ПП «УкрАгроЗахід», як позичальник, не має та не може мати права вимоги за кредитним договором до самого себе, а тому не може його відступити. Цей факт призводить до унеможливлення виконання сторонами п.8.6. договору іпотеки та настання реальних наслідків у вигляді відступлення права вимоги за ним.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

У відповідності до ст.179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Сторони, згідно зі ст.6 ЦК України, мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, а також, у відповідності до ст.627 ЦК України, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Так, ст.180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Так, при укладені договору іпотеки, сторони у п.8.6 договору погодили, що відступлення прав за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги позичальником за кредитним договором

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку», встановлений ним порядок відступлення прав за іпотечним договором без необхідності отримання згоди іпотекодавця застосовується у разі, якщо інше не встановлено договором. Зазначене спростовує твердження позивача про те, що зазначене положення договору суперечить зазначеній законодавчій нормі.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р., за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Відтак, щодо тверджень позивача про те, що зафіксований у абзаці 2 п.8.6 договору іпотеки порядок відступлення права вимоги за цим договором без згоди іпотекодавця, призводить до унеможливлення виконання сторонами п.8.6. договору іпотеки та настання реальних наслідків у вигляді відступлення права вимоги за ним, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Так, п.8.6 договору іпотеки закріплює положення щодо здійснення правочину, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором. Настання реальних наслідків такого правочину повязане із дійсною можливістю іпотекодержателя відступити право вимоги за іпотечним договором.

Водночас, оспорювана частина зазначеного пункту договору закріплює положення про можливість здійснення правочину, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором, без отримання згоди однієї зі сторін цього правочину, а саме іпотекодавця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначене оспорюване положення пункту договору не впливає на можливість реального настання правових наслідків, а саме відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Також суд зазначає, що кредитний договір є за своєю суттю двостороннім правочином, тобто погодженою дією двох сторін. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Так, відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1). Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони (ч.2). Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ч.3).

Судом враховано твердженнями ТзОВ «Укртехнофос», наведені у поданому ним відзиві про те, що укладений між ВАТ «Кредобанк» та ПП «УкрАгроЗахід» договір кредитної лінії №324-07 від 07.11.2007 року є двостороннім, тобто зобовязаннями за таким договором наділені обидві сторони і банк, і позичальник.

Відповідач-1 звертає увагу на те, що кредитна лінія це кредитна угода, відповідно до якої протягом передбаченого договором терміну банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміту кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту. Тобто, позичальник мав право на отримання коштів окремими траншами, а у свою чергу банк мав обов'язок такі кошти надати. Відтак, право вимоги - це право сторони вимагати від іншої сторони виконання свого обов'язку за домовленістю. За таких умов, оскільки банк має перед позичальником обов'язок виплатити кредитні кошти, то позичальник володіє правом вимоги до Банку та наділений правом здійснювати його уступку. На підтвердження своєї правової позиції, ТзОВ «Укртехнофос» зазначає, що вказане знайшло своє відображення у п. 9.4.1. договору кредитної лінії, відповідно до якого позичальник має право вимагати від банку виконання прийнятих на себе зобов'язань за цим договором, й звертає увагу на те, що оскаржувана умова договору іпотеки кореспондується зі ст.212 ЦКУкраїни, якою передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відтак, оскаржувана частина правочину не суперечить положенням чинного законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що формально позичальник не позбавлений можливості відступити право вимоги за кредитним договором.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на те, що наявність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного положення договору недійсним не доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Щодо поданої заяви про застосування строків позовної давності, суд звертає увагу на розяснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. в якому, зокрема зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено, а відтак, не встановлено факту наявності порушення прав особи, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності нема.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 01.12.2015р.

Суддя Щигельська О.І.