ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" грудня 2015 р.Справа № 916/3945/15

За позовом: приватного акціонерного товариства "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА"

до відповідача: житлово-будівельного кооперативу "СОНЯЧНИЙ"

про стягнення 1 701 887,42 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ: позивач, приватне акціонерне товариство ""ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в якій просить суд стягнути з житлово-будівельного кооперативу "СОНЯЧНИЙ" 1 701 887,42 грн. де 1 079 477,42 грн. основна заборгованість, 34 594,72 грн. 3% річних, 537 321,13 грн. індекс інфляції, 50 494,15 грн. пеня.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.09.2015р. позовну заяву (вх.№4149/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/3945/15 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Письмове клопотання позивача про продовження строку розгляду справи (вх.№2-5780/158 від 21.10.2015р.) судом задоволено, у зв'язку з чим, строк розгляду справи було продовжено на п'ятнадцять днів.

26.11.2015р. позивач звернувся до суду із заявою про уточнення розміру витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката (вх.№29647/15), яка судом прийнята до розгляду.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення повернуті на адресу суду з відміткою про вручення останньому поштової кореспонденції, відзив на позов та витребувані документи суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, подані позивачем докази, суд встановив:

15 листопада 2013р. між приватним акціонерним товариством "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" (Орендодавець) та житлово-будівельним кооперативом "СОНЯЧНИЙ" (Орендар) було укладено договір нерухомого майна №858-АР, згідно умов п.1.1. якого Орендодавець - ПрАТ "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" на підставі звернення голови ЖБК "СОНЯЧНИЙ" приймає у строкове платне користування основної засоби, які належать на праві власності Орендодавцю, а саме: частину напірного каналізаційного колектора (надалі за змістом Об'єкт), довжиною, 2 500 м від пікету 45 (район КСП "Нива") до очисних споруд СБО "Южниє" (с. Чорноморка), як визначено на план-схемі (Додаток №1 до цього Договору).

Відповідно до п.2.1. Договору об'єкт передається в оренду з метою його використання Орендарем підключення до об'єкту збудованої Орендарем каналізаційної насосної станції (КНС) та каналізаційної мережі для власників будинків ЖБК "Сонячний" для задоволення житлово-комунальних потреб. Сторони передбачають можливість підключення до об'єкту через ЖБК "Сонячний" будинків інших житлових масивів, що відображається у Додаткових угодах до цього Договору.

Умовами п.3.2. Договору встановлено, що Орендар вступає у строкове платне користування об'єктом 01 грудня 2013р.

Зі змісту п.4.1. Договору вбачається, що строк оренди встановлюється на 5 (п'ять) років, з 01 грудня 2013р. до 01. грудня 2018р.

Пунктами 5.1., 5.2. Договору встановлено, що сторони домовилися, враховуючи мету орендного користування, встановити орендну плату, з урахуванням її індексації, у розмірі - 58 000,00 (п'ятдесят вісім тисяч) грн. за місяць користування. Крім того ПДВ 20% - 11 600,00 грн. Разом розмір орендного платежу за місяць складає - 69 600,00 (шістдесят дев'ять тисяч шістсот) грн. Орендна плата разом з сумою нарахованого ПДВ (п.5.1. договору) сплачується Орендарем щомісяця, шляхом перерахування на банківський рахунок Орендодавця, вказаний у реквізитах даного договору, у строк до 10-го числа поточного місяця оренди (наприклад, орендна плата за грудень 2013 р. здійснюється до 10.12.2013 р.).

Згідно умов п.8.2.1. Договору за порушення строків сплати орендної плати сплачує Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

На підставі акту приймання-передачі від 16.12.2013р. позивачем відповідачу було передано у строкове платне користування частину напірного каналізаційного колектора.

Так, у зв'язку з тим, що Орендарем неналежним чином виконувались обов'язки по сплаті орендної оплати 27.01.2015р. позивач звернувся до відповідача з повідомленням №4 про оплату існуючої суми заборгованості в розмірі 929 496,77 грн. протягом трьох днів з моменту отримання зазначеного повідомлення.

В підтвердження існування заборгованості відповідача, позивач подав до матеріалів справи акт здачі прийняття робіт (надання послуг) від 27.01.2015р. на суму 929 496,77 грн., який підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками.

Листом №8 від 28.01.2015р. відповідач звернувся до позивача з проханням надати відстрочку оплати існуючої заборгованості по орендній платі.

Листом від 12.02.2015р. №10/1 позивач погодив відповідачу відстрочку сплати заборгованості та надав для підписання додаткову угоду №1 від 12.02.2015р., якою сторони погодили внести зміни до п.5.1. Договору.

Угодою №1 від 12.02.2015р. сторони дійшли згоди реструктуризації заборгованість відповідача в розмірі 929 496,77 грн.

З підстав не виконання відповідачем договірних зобов'язань в частині проведення платежів, позивач звернувся до останнього з попередженням №39 від 23.04.2015р.

Враховуючи безпідставну відмову відповідача від сплати суми борги за погодженим графіком, позивач надіслав відповідачу повідомлення №71 від 14.08.2015р. про розірвання угоди №1.

З врахуванням вищенаведених обставин, позивач був вимушений звернутись до господарського суду Одеської області за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання. Управнена сторона має право не приймати виконання зобов'язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право виконати зобов'язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частинами 1, 3 ст.283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендар зобовязаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім в порушення вищезазначених приписів закону та договору оренди, договірні зобовязання щодо оплати орендних платежів не виконані належним чином, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість, в сумі 1 079 477,42 грн., у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає загальна сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 1 079 477,42 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 50 494,15 грн. пені, 34 594,72 грн. 3% річних, 537 321,13 грн. індексу інфляції.

Оцінюючи вимоги про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором оренди.

Перевіривши розрахунок позивача трьох процентів річних в сумі 34 594,72 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у звязку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Як було встановлено судом, за порушення зобов'язань за договором позивач нарахував відповідачу у відповідності до приписів договору пеню в сумі 50 494,15 грн., при цьому судом встановлено що наданий позивачем розрахунок пені здійснений належним чином.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача індексу інфляції, суд зазначає наступне:

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунок позивача індексу інфляції в сумі 537 321,13 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у звязку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги приватного акціонерного товариства "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" про стягнення з житлово-будівельного кооперативу "СОНЯЧНИЙ" на користь позивача підлягає 1 079 477,42 грн. основної заборгованості, 34 594,72 грн. 3% річних, 537 321,13 грн. індексу інфляції, 50 494,15 грн. пені.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 25 528,32 грн.

Оцінюючи вимоги позивача про відшкодування витрат за надання правової допомоги у розмірі 170 000,00 грн., суд зазначає наступне:

Як вбачається зі змісту ст.59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу.

У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Положеннями ст.49 ГПК України визначено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

при задоволенні позову - на відповідача;

при відмові в позові - на позивача;

при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №9 визначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Рішенням Конституційного суду України від 11.07.2013р. №6-рп/2013 у справі №1-4/2013 у справі за конституційним зверненням приватного малого підприємства-фірми "Максима" щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 Конституції України, частини першої статті 44 ГПК України справи про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані, з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в ст.2 Закону України "Про адвокатуру", де зазначено, що адвокатом може бути особа, яка має вищу юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних договорів України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла Присягу адвоката України.

У контексті зазначених норм, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають відшкодуванню в порядку ст.44, 49 ГПК України лише в тому випадку, якщо послуги, отримані стороною, були надані саме адвокатом, а не будь-яким представником.

Разом із позовною заявою позивач подав до суду договір про надання правової допомоги від 14.09.2015р. укладений між адвокатським обєднанням Лексітер в особі керуючого партнера адвокатського обєднання адвоката ОСОБА_1 та приватним акціонерним товариством "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" в особі в.о. генерального директора ОСОБА_2, ордер серії ОД №007243 на надання правової допомоги приватному акціонерному товариству "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" адвокатом ОСОБА_1, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1774, копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 24.11.2015р. та платіжне доручення №422 від 22.09.2015р. на суму 80 000,00 грн.

Разом з тим, відповідно до п.12 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 04.03.98 р. N02-5/78 у чинній редакції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним.

За таких обставин, суд, з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд, вважаючи, що розмір витрат на послуги адвоката є явно завищеним, з урахуванням суми боргу, що підлягає стягненню та вважає занеобхідне обмежити цей розмір до 40 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов приватного акціонерного товариства "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" задовольнити повністю.

2. Стягнути з житлово-будівельного кооперативу "СОНЯЧНИЙ" (65496, Одеська обл., Овідіопольський р-н, Таїрівська селищна рада, масив 16, код ЄДРЮОФОП 37828927) на користь приватного акціонерного товариства "ПИВОВАРНЯ "ПІВДЕННА" (65496, Одеська обл., Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Пивоварна, буд. 5, код ЄДРЮОФОП 31005297) 1 079 477 (один мільйон сімдесят дев'ять тисяч чотириста сімдесят сім) грн. 42 коп. основної заборгованості, 34 594 (тридцять чотири тисячі п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 72 коп. 3% річних, 537 321 (п'ятсот тридцять сім тисяч триста двадцять одна) грн. 13 коп. індексу інфляції, 50 494 (п'ятдесят тисяч чотириста дев'яносто чотири) грн. 15 коп. пені, 25 528 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот двадцять вісім) грн. 32 коп. витрат на оплату судового збору, 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України

Повний текст рішення складено 07 грудня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський