РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2015Справа №910/25569/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

До Комунального підприємства «Київський метрополітен»

Про визнання договору продовженим

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Цебізова О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Комунального підприємства «Київський метрополітен» (далі - відповідач) про визнання продовженим (пролонгованим) Договору № 267-Упр(Дв)-08 від 01.08.08. на термін до 25.03.16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.15. порушено провадження у справі № 910/25569/15 та призначено її до розгляду на 20.10.15.

19.10.15. відповідачем через відділ діловодства суд убуло подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

20.10.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано клопотання про залучення до участі в розгляді даної справи третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, розгляд якого судом в судовому засіданні 20.10.15. було відкладено до встановлення фактичних обставин справи.

В судовому засіданні 20.10.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 24.11.15., про що сторони були повідомлені під розписку та під протокол.

23.11.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Позивач в судове засідання 24.11.15. не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Розглянувши в судовому засіданні 24.11.15. клопотання позивача про залучення до участі в розгляді даної справи третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), проти задоволення яких відповідач заперечував, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на наступне.

Клопотання обґрунтовано наступним.

Київська міська рада, як орган уповноважений розпоряджатись і управляти майном територіальної громади міста Києва, на думку позивача, є зацікавленою у визнанні оспорюваного договору оренди продовженим, оскільки за рахунок орендних платежів поповнюється бюджет міста Києва.

На думку позивача, рішення в даній справі вплине на права та обов'язки Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як органу, зацікавленого в отриманні планових надходжень до бюджету та як органу уповноваженого контролювати та забезпечувати надходження грошових коштів від оренди майна територіальної громади міста Києва до бюджету міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.

Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Допущення або притягнення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

За приписами п. 9.3 оспорюваного договору оренди № 267-Упр(Дв)-08 від 01.08.08., після закінчення строку дії Договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Таким чином, на противагу твердженням позивача, Київська міська рада не позбавлена права на своє письмове волевиявлення щодо продовження терміну дії оспорюваного договору шляхом прийняття відповідного рішення. Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не є орендодавцем за умовами оспорюваного договору, а рішення в даній справі про визнання укладеного між позивачем і відповідачем договору оренди продовженим жодним чином не вплине на його наявні права та обов'язки та не наділить його новими правами і не покладе на нього нові обов'язки.

Відповідач в судовому засіданні 24.11.15. проти позову заперечував.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/25569/15.

В судовому засіданні 24.11.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.08. між відповідачем (далі - Орендодавець) та позивачем (далі - Орендар) укладено Договір оренди № 267-Упр(Дв)-08 (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.1) Орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 272/933 від 15.03.07. передав, а Орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском) Орендаря), загальною площею 8,2 кв.м (далі - об'єкт оренди), за адресою: ст. метро «Печерська», для торгівлі непродовольчими товарами.

На виконання умов Договору між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі від 01.08.08. об'єкта оренди Орендодавцем Орендарю.

Звертаючись з даним позовом позивач просить суд визнати продовженим (пролонгованим) Договір № 267-Упр(Дв)-08 від 01.08.08. на термін до 25.03.16.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам на підставі чинного законодавства і не зв'язаний позицією сторін.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Згідно зі ст.ст. 14, 526 ЦК України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Згідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до п. 9.1 Договору, він вступає в силу з моменту підписання сторонами і відповідно до рішення Київської міської ради від 15.03.07. № 272/933 діє з 01.08.08. до 30.07.09. (364 дні).

Договір припиняється після спливу строку його дії (ст. 763 ЦК України).

Згідно з п. 9.5 Договору, він припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Після закінчення строку дії Договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради (п. 9.3 Договору).

Відповідно до рішення Київської міської ради від 14.07.11. № 402/5789 Додатковою угодою № 192 від 28.09.11. до Договору, строк дії Договору було продовжено до 31.03.12.

Позивач посилається на те, що на його думку Договір автоматично пролонгувався, зокрема, до 25.03.16., так як протягом одного місяця з дати закінчення Договору з 26.03.15. по 26.04.15. жодних заяв про небажання продовжувати дію Договору від відповідача чи від Київської міської ради не надходило. При цьому Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 стверджує, що безпідставною та незаконною є відмова відповідача позивачу листом від 10.02.15. на укладання Договору на новий строк.

На противагу твердженням позивача суд відзначає наступне.

Стаття 764 ЦК України встановлює, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищевказана стаття також кореспондується застосованою вище статтею 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку.

З даної статті вбачається, що строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.09. у справі № 51/17).

При цьому, пункт 12 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 25.05.00. № 02-5/237 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна", із змінами і доповненнями, внесеними роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31.05.02. № 04-5/609, передбачає, що у разі закінчення строку, на який було укладено договір оренди, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Частиною другою статті 17 Закону встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку. Таку заяву заінтересована сторона може також подати і до закінчення строку дії договору оренди.

ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача. При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Припинення відповідачем подачі електропостачання до орендованого позивачем майна не стосується предмету спору в даній справі та може бути предметом окремого судового розгляду.

Позивач посилається на те, що були відсутні будь-які підстави для відмови позивачу у продовженні Договору на наступний термін, передбачених п. 12.10 Положення.

Відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250 (далі - Положення), ним врегульовано відносини: передачі в оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, будівель, споруд, приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва; оцінки об'єкта оренди; порядок передачі майна в оренду на конкурсних засадах та без проведення конкурсу; порядок укладання договорів оренди та порядок внесення змін до договорів оренди.

Згідно з п. 12.1 Положення, внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Пунктом 12.2. Положення встановлено, що метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця.

З метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору (п. 12.5 Положення).

Орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Зміна істотних умов договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря з обов'язковим попереднім погодженням таких змін Головним управлінням (п. п. 12.2, 12.3 Положення).

Далі, згідно з п. 12.6 - п. 12.9 Положення, райдержадміністрація або підприємство, яке є орендодавцем, протягом 15 робочих днів опрацьовує подані документи та надає до Головного управління пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди, підписані ними примірники змін до договору та, у разі необхідності, звіт про оцінку об'єкта оренди для проведення рецензування. З урахуванням результатів рецензування звіту про оцінку Головне управління протягом 30 календарних днів з дати отримання документів готує і надає до Комісії узагальнені пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди. Комісія на своєму засіданні розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє в погодженні питання щодо зміни істотних умов договору оренди. Орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

Відповідно до п. 12.4 Положення, орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди; об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що такі обґрунтування позивача свідчать про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

З наведених норм вбачається, що чинним законодавством України встановлені способи захисту особами своїх прав та інтересів, при цьому вказані норми не передбачають такого способу захисту прав та інтересів осіб, як визнання продовженим (пролонгованим) договору.

Пункт 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» Господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданню суду, визначеному статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до положень якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже позивач реалізував свій намір захистити право та інтерес у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України № 910/17103/13 від 04.06.14., № 920/197/14 від 11.08.14., № 910/21198/13 від 18.11.14.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на все викладене в сукупності, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, згідно з ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.15.

Суддя Т.М. Ващенко