КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. cправа№ 910/13112/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Федорчук В.В.

відповідача - Гаврюшенко В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

на рішення Господарського суду м. Києва від 02.09.2015 р.

у справі № 910/13112/15 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут»

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

про стягнення 77102,91 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Дочірнє підприємство «Агентство професійної безпеки «Беркут» (далі - позивач) звернулось з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 48 088,67 грн заборгованості за договором № 40 про закупівлю послуг охорони від 07.10.2013 р., 26 957,90 грн інфляційних втрат та 2 046,34 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.09.2015 р. у справі № 910/13112/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 48 088,67 грн основного боргу, 22 785,14 грн інфляційних втрат та 909,07 грн 3% річних; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 02.09.2015 р., Міністерство економічного розвитку і торгівлі України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що факт надання послуг охорони за договором № 40 про закупівлю послуг охорони від 07.10.2013 р. позивачем доведено не було, оскільки акти про надання таких послуг між сторонами підписано не було, відповідач не є стороною укладеного договору та не є правонаступником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/13112/15 та призначено її до розгляду на 13.10.2015 р.

У судовому засіданні 13.10.2015 р. було оголошено перерву до 12.11.2015 р.

У судовому засіданні 12.11.2015 р. було оголошено перерву до 01.12.2015 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

07.10.2013 р. між Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут» (далі - виконавець) та Державним агентством України з управління державними корпоративними правами та майном (далі - замовник) було укладено договір про закупівлю послуг охорони № 40 (далі - договір).

Як передбачено п. 1.1 договору, виконавець зобов'язався надати замовнику послуги охорони, а саме охорони інспекторами служби безпеки (далі - ІСБ) адміністративної будівлі та прилеглої території за адресою: м. Київ, вул. Сурікова, 3 (далі - об'єкт), а замовник зобов'язався прийняти та оплатити надані послуги в строк та на умовах, що передбачені договором.

Згідно з п. 1.2 договору Центральний вхід об'єкту забезпечується одним цілодобовим ІСБ та одним ІСБ з 08:00 до 19:00 в робочі дні, з 08:00 до 15:00 в суботу.

Відповідно до п 4.1 укладеного договору розрахунки здійснюються щомісячно в безготівковій формі шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом десяти календарних днів з моменту підписання сторонами актів надання-приймання послуг.

Фактичне надання виконавцем послуг зазначається сторонами у двосторонньому акті надання-прийняття послуг охорони за попередній місяць, який подається виконавцем до третього числа наступного місяця (п. 4.3 договору).

Як передбачено п. 4.4 договору, розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі ч. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України. У разі затримки бюджетного фінансування, розрахунки за надані послуги здійснюються протягом шести банківських днів з дати отримання замовником коштів на свій розрахунковий рахунок; штрафні санкції у такому випадку не застосовуються.

Ціна цього договору становить 48 088,67 грн без ПДВ (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 6.1.2 договору замовник зобов'язаний приймати надані послуги згідно з актом про надання послуг.

Згідно з п. 6.2.4 договору замовник має право повернути рахунок Виконавцю без здійснення оплати у разі неналежного оформлення акту надання-приймання послуг (відсутність печатки, підписів, тощо).

Цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2013 р., а частині розрахунків - до повного їх виконання (п. 10.1 договору).

Відповідно до указу Президента України від 19.07.2013 р. № 389/2013 та указу Президента України від 24.12.2012 р. № 726/2012 Міністерство промислової політики України стало правонаступником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном.

В подальшому, правонаступником Міністерства промислової політики України стало Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

При цьому, згідно з п. 11.4 договору реорганізація сторін не є підставою для припинення договору.

Таким чином, замовником послуг охорони за укладеним договором стало спочатку Міністерство промислової політики України, а потім Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач (правонаступник), на думку позивача, надані послуги з охорони за укладеним договором за жовтень, листопад, грудень 2013 року не оплатив, внаслідок чого, в нього виникла заборгованість у сумі 48 088,67 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

28.08.2014 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою № 56 про оплату наданих послуг охорони за договором № 40 від 07.10.2013 р., а також направив акт № 39, акт № 40 та акт № 41 про надання-приймання послуг за укладеним договором за жовтень, листопад, грудень 2013 року з підписом і печаткою виконавця.

У відповідь, Листом № 10/4-3-1631 від 03.10.2014 р. замовник не заперечував надання позивачем послуг за укладеним договором за спірний період, не вказував на неналежне оформлення актів, однак вказав, що акти повертаються без підпису в зв'язку з тим, що Міністерство промислової політики України не є замовником послуг за договором.

Таким чином, відповідачем не було надано вмотивованої відмови від підписання актів за укладеним договором.

Як передбачено п. 6.1.1 договору, замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати отримані послуги.

Однак, жодних доказів затримки бюджетного фінансування на оплату послуг за договором відповідачем не надано.

При цьому, доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.2012 р.

Враховуючи те, що позивачем була направлена вимога про оплату наданих послуг, строк оплати є таким, що настав.

Крім того, надання позивачем відповідачу послуг охорони за договором за період з жовтня по грудень 2014 р. підтверджується також книгою прийому-передачі чергування на об'єкті „Сурікова 3".

Враховуючи викладене, судовоа колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач не виконав покладеного на нього законом та договором обов'язку по оплаті наданих послуг, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 48 088,67 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 26 957,90 грн інфляційних втрат та 2 046,34 грн 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.

Встановлено, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, здійснений позивачем, є арифметично неправильним.

Здійснивши перерахунок, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що розмір інфляційних втрат підлягає задоволенню у сумі 22 785,14 грн, а розмір 3% річних у сумі 909,07 грн.

Доводи скаржника про те, що акти прийому-передачі наданих послуг не були підписані замовником, тому відсутні правові підстави для оплати таких послуг, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки надання послуг співробітниками позивача за укладеним договором також підтверджується, зокрема, книгою прийому-передачі чергування на об'єкті відповідача за період з жовтня по грудень 2014 р. та надання послуг не заперечувалось Міністерством промислової політики України у листі № 10/4-3-1631 від 03.10.2014 р.

Стосовно посилань скаржника на ст. 49 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої, у разі затримки бюджетного фінансування штрафні санкції у такому випадку не нараховуються, судова колегія вважає їх також необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження затримки бюджетного фінансування на оплату послуг за договором.

До того ж, доводи про те, що відповідач не є правонаступником сторони по укладеному договору, не підтверджуються належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.09.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 02.09.2015 р. у справі № 910/13112/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/13112/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран