ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2015 р. Справа № 911/4684/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Країна

до Товариства з обмеженою відповідальністю АТП 04018

про стягнення 2 281,48 грн.

суддя Н.Г.Шевчук

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (дов. №247 від 04.03.2015);

від відповідача ОСОБА_2 (дов. №34 від 05.11.2015).

суть спору:

До господарського суду Київської області звернулось Публічне акціонерне товариство Страхова компанія Країна (позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю АТП 04018 (відповідач) про стягнення 2 281,48 грн. збитків в порядку регресу.

Позов обґрунтований невиконанням відповідачем обов'язку щодо повідомлення позивача про ДТП у строки, встановлені підпунктом ґ пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач у відзиві на позов і в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представника позивача та відповідача суд

встановив:

30.10.2013 між Публічним акціонерним товариством Страхова компанія Країна та Товариством з обмеженою відповідальністю АТП 04018 був укладений Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів в формі полісу №АІ/6080118, відповідно до умов якого була застрахована цивільно-правова відповідальність водіїв, які на законних підставах керують транспортним засобом «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Розмір франшизи за даним полісом складає 500 грн.

15.04.2014 об 11:40 водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_2 по вул. Матиціна, 1 в м. Києві, рухаючись заднім ходом, не переконався в безпеці свого маневру, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів, чим порушив вимоги пункту 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху.

Вину водія ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення встановлено постановою Голосіївського районного суду міста Києва №752/5626/14-п від 05.05.2014.

На момент скоєння ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю АТП 04018, що підтверджується наявною в матеріалах справи довіреністю №54 від 06.01.2014.

В результаті протиправних дій водія відповідача автомобіль «Toyota», державний реєстраційний номер НОМЕР_4, отримав пошкодження, чим було заподіяно майновий збиток ОСОБА_4 (потерпілий), у звязку з чим останній 20.05.2014 звернувся до ПАТ Страхова компанія Країна із заявою №4463 про виплату страхового відшкодування і надав при цьому усі необхідні документи.

З метою визначення вартості матеріальних збитків, заподіяних внаслідок ДТП, було проведено огляд транспортного засобу потерпілого, за результатами якого складено відповідний акт та складено ремонтну калькуляцію.

Потерпілий на проведенні експертизи транспортного засобу не наполягав і погодив розмір страхового відшкодування в сумі 2 781,48, про що вказав у заяві б/н від 30.09.2014, адресованій голові правління ПАТ Страхова компанія Країна.

У зв'язку з настанням страхової події позивачем на підставі страхового акту №49/32415/3.2.29 від 05.11.2014 було виплачено потерпілому страхове відшкодування в розмірі 2 281,48грн. (з вирахуванням 500грн. суми франшизи), що підтверджується платіжним дорученням №1538 від 05.11.2014 та доданою до нього відомістю для виплати коштів страхових відшкодувань №198 від 05.11.2014.

24.04.2015 позивач направив відповідачу претензію №2872 про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

Враховуючи, що станом на дату подання позовної заяви відповідач добровільно не виконав вимоги позивача, останній звернувся до суду з позовом про стягнення в порядку регресу 2 281,48 грн. страхового відшкодування.

Відповідач у відзиві на позов і в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що всі обовязки перед позивачем, передбачені чинним законодавством, виконані ним в повному обсязі, що у позивача відсутні правові підстави вимагати від нього відшкодування витрат у порядку регресу.

Відповідно до пункту 22.1 татті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового ипадку страховик (страхова організація, що має право на здійснення обов'язкового страхування цивільної-відповідальності) відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно пункту 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Судом встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; водій транспортного засобу, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається лише на неповідомлення його відповідачем у строки, встановлені підпунктом ґ пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про настання страхового випадку, господарський суд дійшов висновку про відсутність складу цивільного правопорушення як необхідної умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків в порядку регресу.

За наведених обставин підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при відмові в задоволенні позову покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статями 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України суд-

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Суддя Н.Г. Шевчук

Дата підписання повного рішення: 08.12.2015