ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.11.2015 Справа № 905/2095/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Донбаська насосна компанія»
до Державного підприємства «Торезантрацит»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гірмаш Інтер»
простягнення 90 000,00 грн

за участю представників:

від позивачаОСОБА_1- представник за довіреністю
від відповідачане з'явились
від третьої особиОСОБА_1- представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаська насосна компанія» до Державного підприємства «Торезантрацит» про стягнення частини заборгованості у розмірі 89970,00грн, частини 3% річних у розмірі 10,00 грн, частини пені у розмірі 10,00 грн та частини інфляційних втрат у розмірі 10,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гірмаш Інтер» договору про відступлення права вимоги (грошової) № 2014/02-03/001 від 03.02.2014 до позивача перейшло право вимоги за договором поставки № 25/07-13 від 25.07.2013. Оскільки боржником за вказаним договором умови щодо здійснення оплати поставленого товару не виконані, то позивач просить стягнути з відповідача частину основної заборгованості за поставлений товар, частину пені, частину 3% річних та частину інфляційних втрат.

09.11.2015 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача основний борг у розмірі 360000,00 грн, пеню у розмірі 36478,63 грн, інфляційні втрати у розмірі 326612,25 грн та 3% річних у розмірі 19277,35грн. Вирішення питання про прийняття вказаної заяви судом відкладено до наступного судового засідання та зобовязано позивача надати суду докази сплати судового збору за заявою про збільшення позовних вимог.

Станом на 24.11.2015 позивачем не сплачено судовий збір за збільшення розміру позовних вимог.

Натомість, у заяві про збільшення позовних вимог позивач просить відстрочити сплату судового збору до прийняття рішення у справі. В обґрунтування вказаного клопотання позивач посилається на обмежену платоспроможність, у звязку з тим, що значна кількість боржників не виконала своїх зобовязань по оплаті товару перед позивачем.

Як зазначено в п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону України «Про судовий збір», є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Однак, доказів на підтвердження зазначеного важкого фінансового стану, тощо Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбаська насосна компанія» не надано, у звязку з чим клопотання про відстрочку сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Оскільки позивачем на надано доказів сплати судового збору за заявою про збільшення позовних вимог, вказана заява судом до розгляду не прийнята.

Третя особа надала письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що відповідач свої зобовязання з оплати поставленого товару за договором поставки № 25/07-13 від 25.07.2013 виконав не в повному обсязі. За договором № 2014/02-03/001 від 03.02.2014 третьою особою було передано позивачу права вимоги до відповідача договором поставки № 25/07-13 від 25.07.2013. Третя особа також зазначає, що позивач свої зобовязання за договором № 2014/02-03/001 від 03.02.2014 виконав у повному обсязі та сплатив третій особі вартість відступленої вимоги у розмірі 443600,00 грн.

Відповідач повноважних представників в судові засідання не направив, відзив на позов не надав, своїм процесуальним правом не скористався.

Місцезнаходженням відповідача є: 86600, Донецька обл., м. Торез, вул. Енгельса, 56, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Згідно листа Харківської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 06.05.2015 № 7-14-197 та інформації, що розміщена на офіційному веб-сайті (http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/05B89C5B88C05079C2257 D7E002C3293) пересилання поштових відправлень до/з міста Торез тимчасово не здійснюється.

Відповідно до пп.3) п.6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 (з наступними змінами) «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. У такому разі, а також у випадках, коли поштові відправлення учасникам судового процесу все ж було надіслано, але їх повернуто підприємством зв'язку через неможливість вручення, суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв'язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. У такому разі на примірнику переданого тексту, що залишається у матеріалах справи, зазначаються дата і година його передачі і прізвища та ініціали осіб, які передали і прийняли текст. У матеріалах справи мають міститися документи, що підтверджують отримання учасником судового процесу повідомлення (завірений судом витяг з журналу реєстрації телефонограм, журналу реєстрації електронних поштових відправлень тощо). Підпунктом 4) п.6 вказаного Інформаційного листа передбачено, що за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Господарським судом було розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет інформацію про дату, час і місце розгляду даної справи, що підтверджується відповідними роздруківками.

Крім того, ухвали суду про порушення провадження у справі та про її відкладення були надіслані та розміщені на офіційному веб-порталі «Єдиний державний реєстр судових рішень» в мережі Інтернет.

Телефонограмою від 14.09.2015 було повідомлено відповідача про порушення провадження у справі № 905/2095/15 та про дату, місце і час розгляду справи.

Телефонограми від 02.10.2015, від 28.10.2015 та від 11.11.2015 про відкладення розгляду справи відповідачу судом не вдалося передати, у звязку з неможливістю встановити звязок з абонентом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судових засідань відповідач був належним чином повідомлений, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

25.07.2013 між Державним підприємством «Торезантрацит» (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гірмаш Інтер» (постачальник) підписано договір поставки № 25/07-13.

За умовами вказаного Договору постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (далі продукція, товар), а покупець зобовязався прийняти дану продукцію та своєчасно її оплатити.

Згідно з п. 1.3 Договору кількість, строки, ціна та якісні характеристики продукції узгоджуються сторонами в Специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору.

Постачальником та покупцем підписано Специфікацію № 1 до Договору, якою визначено найменування, кількість та вартість продукції, що поставляється відповідачу, а також терміни поставки і умови оплати.

Згідно з п.п. 4.2, 4.3 Договору розрахунки за поставлену продукцію здійснюються відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 20 банківських днів з моменту поставки продукції, якщо інші строки та порядок розрахунків не будуть передбачені відповідною специфікацією.

Пунктом 2 Специфікації визначено умови оплати: 50% вартості продукції - попередня оплата, залишок - протягом 30 днів від дня поставки.

Як вбачається з матеріалів справи, постачальник поставив відповідачу товар за видатковою накладною № РН-01081 від 08.01.2014 на суму 603600,00 грн.

Отримання відповідачем товару, зазначеного у видатковій накладній, підтверджується підписом його представника на зазначеній накладній, а також довіреністю № 18 від 08.01.2014 відповідача на отримання товару від постачальника.

Проте, відповідач в порушення умов Договору в повному обсязі не здійснив оплату отриманого за вказаною видатковою накладною товару, у звязку з чим у відповідача перед позивачем утворилась непогашена заборгованість в сумі 443 600,00 грн.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобовязання сторін виникли в порядку статті 11 Цивільного кодексу України з дій юридичних осіб, які в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують зазначені права та обовязки, а укладений між ними правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупцю для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з його особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У статті 692 Цивільного кодексу України зазначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

03.02.2014 між постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбаська насосна компанія» (далі позивач, новий кредитор) підписано Договір про відступлення права вимоги (грошової) № 2014/02-03/001 (далі - Договір відступлення права вимоги).

Відповідно до умов вказаного Договору первісний кредитор зобовязався передати, а новий кредитор прийняти на себе право грошової вимоги до Державного підприємства «Торезантрацит» за Договором поставки № 25/07-13 від 27.07.2013 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником.

Загальна вартість основної грошової вимоги до боржника складає 443600,00 грн (п. 1.2 Договору відступлення права вимоги).

Згідно з п. 1.3 Договору відступлення права вимоги за цим Договором в результаті заміни сторони (кредитора) у зобовязанні новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобовязань за основним Договором, а також сплати штрафних санкцій та інших нарахувань, передбачених чинним законодавством, як то: інфляційні, відсотки тощо.

У відповідності з п. 7.4 Договору третя особа зверталась до відповідача з листом №41к/7-14 від 29.07.2014 щодо погодження передачі своїх прав по Договору позивачу.

Листом №1-04/01-898 від 28.10.2014 відповідач повідомив, що не заперечує проти передачі прав та обовязків по договору поставки № 25/07-13 від 25.07.2013 третій особі (позивачу) за Договором про відступлення права вимоги № 2014/02-03/001 від 03.02.2014.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків станом на 10.02.2015, підписаний позивачем та відповідачем, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 443600,00 грн.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, судом встановлено, що в результаті укладення Договору про відступлення права вимоги, до позивача перейшло право вимоги до Державного підприємства «Торезантрацит» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гірмаш Інтер» сплати заборгованості по договору поставки № 25/07-13 від 25.07.2013 у розмірі 443600,00 грн, а також штрафних санкцій (пені), 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, судом встановлено, що договір поставки № 25/07-13 від 25.07.2013 був укладений у простій письмовій формі, договір про відступлення права вимоги також був укладений у простій письмовій формі, що відповідає нормам чинного законодавства.

Статтею 527 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, відповідач в ході листування з постачальником був обізнаний із необхідністю виконувати свої зобов'язання по Договору на користь позивача, як нового кредитора, але так і не приступив до їх виконання - станом на час розгляду справи прострочена заборгованість відповідача є незмінною і складає 443600,00 грн.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 5.5 Договору встановлено, що за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, за кожний день прострочення оплати від вартості несвоєчасно оплаченої продукції.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобовязання передбачена договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 39478,63 грн за період з 08.02.2014 по 08.08.2014, 3% річних у розмірі 21027,35 грн за період 08.02.2014 по 03.09.2015 та інфляційні втрати у розмірі 329612,25 грн за період з 01.03.2014 по 30.06.2015.

Як вбачається з розрахунку пені та 3% річних, здійсненого позивачем, у період з 08.02.2014 по 03.04.2014 пеня та 3% річних нараховувались позивачем на суму основного боргу у розмірі 473600,00 грн, хоча за договором відступлення права вимоги позивачу передано право вимоги на суму 443600,00 грн.

За здійсненим судом перерахунком пені та 3% річних з урахуванням того, що позивачу за договором відступлення права вимоги передано право вимоги на суму 443600,00 грн, в межах періоду визначеного позивачем, сума пені становить 38890,96 грн, а сума 3% річних 20891,74 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25.02.2015 у справі №908/6196/14 стягнуто з Державного підприємства «Торезантрацит» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаська насосна компанія» частину основної заборгованості за поставлену продукцію за договором поставки № 25/07-13 від 25.07.2013 у розмірі 83600,00 грн, частину штрафних санкцій (пені) за порушення грошового зобов'язання з оплати поставленої продукції у розмірі 3000,00 грн, частину інфляційних за період «квітень 2014 року - листопад 2014 року» у розмірі 3000,00 грн, частину 3% річних від суми простроченого грошового зобов'язання у розмірі 1750,00 грн.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач обставин, викладених позивачем, належними засобами доказування не спростував, доказів на спростування факту порушення ним договірних зобовязань, суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача частини основної заборгованості за договором поставки № 25/07-13 від 25.07.2013 у розмірі 89970,00 грн, частини пені у розмірі 10,00грн, частини 3% річних у розмірі 10,00 грн та частини інфляційних втрат у розмірі 10,00грн.

Щодо клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони;

Тобто, господарський суд може реалізувати це право за наявності таких умов: це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору; про це є клопотання заінтересованої сторони. Необхідною є наявність двох зазначених умов одночасно.

У п. 14 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 №01-8/344 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» на запитання, чи вправі господарський суд самостійно змінити позовні вимоги позивача, дається така відповідь. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина 4 статті 22 ГПК визначає зміну підстави або предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов'язок позивача. Пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд.

Суд не вправі змінювати предмет позову, розглядати позовні вимоги, які не були заявлені позивачем.

Станом на час звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача лише частини основної заборгованості, частини пені, 3% річних та інфляційних втрат, позивачу було достеменно відомо про розмір заборгованості відповідача, однак позивач скористався своїм правом та заявив вимоги і визначив предметом позову лише стягнення частини заборгованості.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог та стягнення з відповідача всієї суми основного боргу, а також всієї суми нарахованих пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У звязку із задоволенням позову, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача та підлягає стягненню на користь позивача.

Крім того, при поданні даного позову позивачем згідно платіжного доручення №143 від 14.07.2015 сплачено судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Судом розглядались позовні вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням пені, 3% річних, інфляційних втрат у розмірі 90000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній з 01.09.2015) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Отже, з огляду на приписи вказаного Закону позивачем у даному випадку повинно бути сплачено за зазначені позовні вимоги судовий збір у розмірі 1350,00 грн.

Таким чином 477,00 грн судового збору сплачено позивачем надмірно.

Вказана надмірно сплачена сума судового збору у відповідності зі ст. 7 Закону України «Про судовий збір» буде повернута ухвалою суду позивачу за його клопотанням.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Торезантрацит» (86600, Донецька обл., м.Торез, вул. Енгельса, 56, ідентифікаційний код 32366906) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаська насосна компанія» (51400, Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Крилова, 25, ідентифікаційний код 36104221) частину основної заборгованості у розмірі 89970 (вісімдесят девять тисяч девятсот сімдесят) грн 00 коп, частину 3% річних у розмірі 10 (десять) грн 00 коп, частину пені у розмірі 10 (десять) грн 00 коп., частину інфляційних втрат у розмірі 10 (десять) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 1350 (одна тисяча триста пятдесят) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено: 27.11.2015

Суддя М.В. Сажнева